Omslag

SKRIFTER UTGIVNA AV SVENSKA LITTERATURSÄLLSKAPET I FINLAND

nr 774

Titel

Carola Ekrem, Pamela Gustavsson, Petra Hakala & Mikael Korhonen

ARKIV MINNE GLÖMSKA

Arkiven vid Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–2010

SVENSKA LITTERATURSÄLLSKAPET I FINLAND

HELSINGFORS 2014

Innehåll

Förord

MIKAEL KORHONEN

Inledning

Arkiv, minne och makt

Traditions- och språkinsamlingens rötter

Vad handskrifterna avslöjar

Mot ett modernt arkiv

Centrala termer och begrepp

PETRA HAKALA

Svenska litteratursällskapet i Finland grundas

CAROLA EKREM

”Belysandet af vår allmoges andliga lif”. Traditionsinsamlingen inom Svenska litteratursällskapet

Insamlingen av svenska traditioner i Finland

Svenska litteratursällskapet i Finland grundas

Ernst Lagus initiativ vid styrelsens majmöte 1887

Fältstrategier och insamlingsformulär

Isak Smeds – sällskapets första stipendiat

Omsorgsfullt gjorda samlingar av värde för forskningen

Mårten Thors och Karl Ekman – de första favoriterna

”Samlingarna äga ett visst värde” – kvalitetskontroll och betygsättning

En tidig frågelista

Katalogisering och striktare insamlingsmetodik

Ett exempelår

”En slarfver af allra högsta grad” – försumliga stipendiater

Fortsatt arbete med nya insamlare

Mötet med allmogen – hotande modernitet och svåra tider

Insamlarna och fälttekniken

Skatterna skall fram! Insamling med sikte på Finlands svenska folkdiktning

Tekniska nyheter, vetenskapliga publikationer

Etnografin i medvind

Två storsamlare

”Den svenska folkstammens höjda självmedvetande” – Lagus avsked och sista initiativ

”En god svensk gärning” – Wikman tar sats

Än hittas skatter!

Splittringens tid

Institutet för nordisk etnologi i Åbo grundas

Fortsatt arbete på två fronter

Nya trakter – Estland

Förnyelse efterlyses

Finlands svenska folkdiktning – ett epos över den ”primitiva allmogekulturen”

Folkkultursarkivet grundas

”Dunkla makter i farten” – det nya arkivet stöter på motstånd

Frågelistorna och kartografin

Normala arbetsår

Frågelistverksamheten organiseras

”Att få gagna vetenskapen” – arkivets medarbetare på fältet

Kontakt med den stora allmänheten – Folkkultursarkivets pristävlingar

De ständiga stipendiaterna – sagesmännens adel

Det stora pusslet om finlandssvenskarnas liv

”Historia skrivs inte endast av höglärda män, utan av folket själv” – Adina Stenman, en meddelarkarriär

”Det var ett äventyr det där med fältarbetet” – på jakt efter en försvinnande kultur

Nya intresseområden

En fullständig dokumentation utförd i elfte timmen

Bortom Svenskfinlands gränser

”Och ingenting får gå förlorat” – expeditionernas tid

”Spelande villebråd hett byte i Kronoby”

Djupinsamling, teaminsamling, intensivinsamling

Folkloristisk insamlingsteknik

En granskning av skärgårdens bärkraft – öbons villkor

”Varen beredda ty fältarbetet är hårt och avslöjande” – agraretnologi i Lassfolk by

Ett centralarkiv med vetenskaplig specialisering

Kontinuitet och nutidsorientering

PAMELA GUSTAVSSON

Insamling av dialekter och ortnamn under 125 år

”För att främja svenska språkets studium”

Dialekter och ortnamn med i litteratursällskapets program

De första samlingarna

Grunden för ett ortnamnsarkiv läggs

Namn på personer, djur och växter

Dialektinsamling på olika håll

Folkkultursarkivets dialektinsamling

Med ordbok som mål – Folkmålskommissionen bildas

Dialekterna spelas in

Dialektinsamling i Åboland

Den stora ortnamnsinsamlingen

Ökad insamling och nya uppgifter

Inrättandet av en namnavdelning

Insamling och registrering av Finlands svenska ortnamn

Rödan – en filologisk farkost

Forskningen och kontakterna

Ortnamnssamlingarna i dag

Kontinuitet och förnyelse i insamlingen

Språkavdelningen inrättas

Kontinuitet i insamlingen

Nya frågeställningar

Insamlingsplaner och nya projekt

Insamling av dialekter och ortnamn under 125 år

PETRA HAKALA

Arkivsamlingarna vid SLS. En spegling av kultursyn och självbild?

De person- och kulturhistoriska arkivsamlingarnas tillkomst och utveckling 1885–1985

Insamlingen kommer i gång

Utgivningen av insamlat material

Vilka vägar kom arkivmaterialet till SLS?

De sociala nätverkens och de personliga kontakternas betydelse för insamlingen

Arkivarien och arkivet. Arkivariens roll inom SLS under olika tider

Den mångsysslande arkivarien

Tilltagande professionalisering

Arkivbeståndet

Arkivsamlingarna och insamlingsideologin

Arkivmaterialet – ett uttryck för det svenska i Finland?

Insamlingsideologi

Svenska litteratursällskapet och allmänheten

”Ett finlandssvenskt familjearkiv till forskningens gagn”

MIKAEL KORHONEN

SLS arkiv mot 2000-talet

Organisationsreformer

Arkivorganisationen växer

Omorganisering 1986

Arkivchef på permanent basis

Arkivet växer

Utvecklingen under 2000-talet

Arkivets ledning

Insamlingsverksamhet

Modern traditionsinsamling: urbanitet, identitet och kulturyttringar

Mångfald i insamlingen

Traditionsinsamling i Österbotten

Folkmusiken

Handskrifter och böcker

Historiska och litteraturhistoriska arkivet

Stor-Sarvlaks gårdsarkiv

Formulerad insamlingspolicy

SLS forskningsarkiv

Svenska litteratursällskapets bibliotek

Ny teknik tas i bruk

Digitalisering av arkivmaterial

Trygg förvaring av arkivalier

Arkivmagasin

Arkivmaterialet i siffor

SLS 125 år – insamling och framtid

Noter

Källor och litteratur

Förkortningar

Frågelistor och pristävlingar 1954–2013

Tjänstemän och långvariga vikarier vid SLS arkiv

Personregister

Förord

Ett arkiv uppstår inte ur intet. Det är alltid ett resultat av ett mer eller mindre medvetet eller omedvetet ställningstagande att förverkliga ett ändamål, ett syfte eller en idé. Att ta emot arkivhandlingar, förvara dem och göra dem tillgängliga eller att samla in material i form av intervjuer eller frågelistor är aktiva handlingar med vilka man vill säkerställa att någon företeelse eller historisk händelse blir dokumenterad. Svenska litteratursällskapets i Finland syfte är att dokumentera den svenska kulturen i Finland. Den tanken fanns med från början då sällskapet grundades 1885. I syftesparagrafen formulerades den på följande sätt: ”att samla, bearbeta och offentliggöra vittnesbörden om den svenska kulturens uppkomst och utveckling i Finland”, något som fortfarande styr arkivets verksamhet. Det är mot denna bakgrund som forskningsprojektet Arkiv, minne och glömska. En analys av SLS arkivverksamhet och -samlingar startades inom SLS arkivsektor 2007.

Svenska litteratursällskapets i Finland historia finns beskriven från grundandet till mitten av 1980-talet i verket Forskning och vitterhet. Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985, där sällskapets arkiv beskrivs översiktligt. Med denna bok vill vi ytterligare fördjupa och nyansera bilden av arkivets verksamhet. Centrala frågor vi sökt svar på är hur arkivsamlingarna har kommit till och vilka idéer och värderingar som har styrt insamlandet. Boken ger en bild av hur arkivverksamheten utvecklats från grundandet till nutid och den lyfter också fram insamlarna, informanterna och donatorerna. En djup kännedom om arkivsamlingarna och deras tillkomst ökar såväl forskarnas och allmänhetens som arkivpersonalens förståelse för arkivets uppdrag och syfte.

Vi författare vill särskilt tacka förlagsredaktör Nora Ervalahti, redaktionschef Nina Edgren-Henrichson och grafiker Antti Pokela för deras insatser. Deras stöd har varit till stor hjälp i slutskedet av detta bokprojekt.

Carola Ekrem

Pamela Gustavsson

Petra Hakala

Mikael Korhonen

Inledning

Mikael Korhonen

INLEDNING

Arkiv, minne och makt

Arkiven förvarar och förmedlar information mellan dåtid, nutid och framtid.¹ De förvaltar vårt gemensamma minne och säkerställer att kulturarvet förvaras och görs tillgängligt för forskning och andra ändamål. Allt som tillhör kulturarvet kan emellertid inte tas tillvara, utan man måste välja och prioritera vad som ska förvaras och vad som ska ratas. Följaktligen är det material som finns i arkiven ett resultat av en mer eller mindre medveten eller omedveten urvalsprocess som bygger på olika insamlingsstrategier och tolkningar av det förgångna. Det sätt och de kriterier som styr vilka arkivhandlingar som väljs ut för förvaring, liksom även hur handlingarna förtecknas och görs tillgängliga påverkar den vetenskapliga forskningsprocessen och användarens, forskarens, syn på det förgångna. Det är inte heller ovanligt att det som saknas i arkiven kan vara intressantare än det som finns; ofta väcks frågan om varför t.ex. dokumentationen av en viss företeelse, ett ämnesområde eller en befolkningsgrupp inte ansetts tillräckligt viktig att bevara eller varför det har förbisetts av arkiven.

Det är inte enbart urvalsprocessen i sig, hur arkivmaterial samlas in och gallras som är intressant, utan lika viktigt är det att ställa frågan varför arkiv har grundats, hur de har vuxit fram och utvecklats. Arkiven är aldrig neutrala eller oberoende av det omkringliggande samhället. De avspeglar de politiska och ideologiska värderingar som råder under olika tider. I själva verket är alla arkiv grundade för att fylla någon uppgift. Redan under antiken hade arkiven klart definierade roller och uppgifter i samhället, bl.a. att bevara dokument som fastställde juridiska och ekonomiska förpliktelser.² I dag betjänar de allmänna arkiven alla lika och med offentlighetsprincipen som grund för sin verksamhet.

Arkiven formar sina arkivbestånd genom att besluta om vad som ska förvaras och göras tillgängligt. Det handlar sist och slutligen om kontroll över vårt kollektiva minne och om makt att påverka hur minnet används och i sista hand hur historia skrivs. Den allmänna uppfattningen är att arkiven innehåller ”neutrala” historiska handlingar, som väntar på att forskarna ska plocka fram och analysera dem för sina ändamål. Så här enkelt är det naturligtvis inte, utan forskarna bör alltid vara medvetna om och söka svar på varför och på vilket sätt arkiven har uppstått. Det intressanta här är att förstå relationen mellan arkivens tillkomsthistoria och historieforskningens krav på arkivmaterial. I denna kontext vill den nya arkivvetenskapliga forskningen problematisera arkivens skenbart neutrala ställning.³

Att manifestera det förflutna i dokument och samla dem i arkiv eller att institutionalisera historien är inget nytt fenomen. Att bevara det gemensamma minnet är en orsak till att grunda arkiv. Det gäller för alla arkiv som vill samla, förvara och äga det förflutna, så även Svenska litteratursällskapets arkiv. Men det finns också många andra orsaker. Det kan t.ex. vara fråga om att informera och ”på rätt sätt” berätta för andra om den organisation som upprätthåller arkivet. Det symboliska värdet i att upprätthålla ett arkiv, att samla in och förvara handlingar av central betydelse för nationens eller organisationens historia, är ett mycket starkt motiv för att grunda ett arkiv. Men det är inte enbart det symboliska i sig som kan vara avgörande, utan makthavarna vill ofta legitimera, stärka och t.o.m. föreviga sin egen makt. I försöken att kontrollera det förgångna kan de t.o.m. besluta om vad som ska glömmas och vad som ska ihågkommas.⁴ Det här är en evig kamp och symbios mellan makt och minne som alltid är lika aktuell, även i dag.

Det finns således många anledningar att grunda och upprätthålla arkiv. Ofta är det en kombination av flera olika orsaker och behov. Det är mot bakgrunden av detta och inom denna ram som forskningsprojektet ”Arkiv, minne och glömska. Arkiven vid Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–2010” kom till. Huvudsyftet är att beskriva hur och för vilka ändamål Svenska litteratursällskapets arkiv grundades och hur arkivbeståndet kom till och utvecklades under olika tider. Avsikten har också varit att lyfta fram vissa tydliga värderingar och överväganden som styrde sällskapets tidiga insamlingsverksamhet, både språkpolitiskt och ideologiskt. Vilka arkivhandlingar ansågs tillräckligt värdefulla att ta tillvara och av vilka orsaker? Varför ansågs en del områden inom den svenska kulturen vara viktigare än andra? Insamlingsverksamheten återspeglar sällskapets kultursyn och uppfattning om vad som under olika tider setts som centralt och viktigt med utgångspunkt i sällskapets syfte att manifestera den svenska kulturen och befolkningen i Finland, från det sällskapet grundades 1885 till nutid. Inom denna tidsram ryms många olika skeden och ställningstaganden om den svenska kulturen i Finland som har styrt insamlingen och som återspeglas i sammansättningen av arkivbeståndet.

Svenska litteratursällskapets huvuduppgift var redan från början att samla in ”vittnesbörden om den svenska kulturens uppkomst och utveckling i Finland”, såsom saken formulerades i de första stadgarna. Detta syfte var vägledande för sällskapet och dess verksamhet. I ett allt kärvare språkpolitiskt klimat under slutet av 1800-talet ansågs beviset för den svenskspråkiga kulturen, bildningen och existensen finnas i historiska handlingar, uppteckningar om folksång och saga, biografiska underrättelser, litterära alster, brev m.m. Materialet skulle samlas in, bearbetas och offentliggöras, dvs. publiceras och spridas, och för att förverkliga detta mål grundades arkiv och bibliotek. Bakgrunden beskrivs i korthet av Petra Hakala i faktarutan ”Svenska litteratursällskapet i Finland grundas”.

Traditions- och språkinsamlingens rötter

Arkivarie Carola Ekrem fokuserar i sin artikel ”Belysandet af vår svenska allmoges andliga lif. Traditionsinsamlingen inom Svenska litteratursällskapet” på hur insamlingen av traditionsmaterial om ”den försvinnande bondekulturen” under slutet av 1800-talet och början av 1900-talet styrdes av ideologiska värderingar om de svenskspråkiga folktraditionerna. Insamlingen uppfattades som en brådskande räddningsaktion. Styresmännen inom Svenska litteratursällskapet manifesterade sin uppfattning om vilken kulturbild man ville bevara genom att strängt granska de traditionssamlingar som lämnades in. Utgivningen av monumentalverket Finlands svenska folkdiktning, med avsikten att göra de insamlade ”skatterna” tillgängliga för en bred allmänhet, reglerade också synen på vad som skulle konserveras som ”äkta” finlandssvensk tradition.⁵ I 21 volymer samlades den äldre finlandssvenska folktraditionen, från sagor och visor till folktro och trolldom.⁶

Genom en noggrann läsning av dokumenten kring den äldre traditionsinsamlingen och utgivningen vid sällskapet kan man komma de ideologiska utgångspunkterna och metodologiska insamlingsstrategierna på spåren. Protokoll och korrespondens, fältdagböcker och andra handlingar med anknytning till arkivsamlingarnas tillkomst är en endast delvis utnyttjad källa för detta slags studium. Ekrems undersökning visar också hur insamlingsarbetet utformade sig under inflytande av växlande traditionsvetenskapliga trender. Texterna i arkivet är emellertid inte död vittnesbörd om vetenskapliga ställningstaganden och val i det förgångna. Också de intervjuade sagesmännen är närvarande i traditionsuppteckningarna. Materialet visar hur berättarna såg på det förflutna – i ljuset av den samtid då materialet kom till, under ledning av, men också i samarbete med fältinsamlare.

Förste arkivarie Pamela Gustavsson beskriver i ”Insamling av dialekter och ortnamn under 125 år” hur insamlingen av språkligt material, dialekter och ortnamn startade vid sällskapet. Insamlingsverksamheten hade i stort sett samma ideologiska utgångspunkter som insamlingen av det ovan beskrivna traditionsmaterialet. I början gjordes inte heller någon större skillnad mellan dessa verksamhetsformer, och språk- och traditionsmaterial har också genom tiderna registrerats tillsammans. Språkarkivet hörde organisatoriskt länge till Folkkultursarkivet, dock med egen verksamhet och inriktning på det språkliga materialet.

Vad handskrifterna avslöjar

Förste arkivarie Petra Hakala beskriver i ”Arkivsamlingarna vid SLS – en spegling av kultursyn och självbild?” vilka arkiv och hurudant arkivmaterial sällskapet tog emot från 1885 fram till 1980-talet och vilka värderingar som styrde insamlingen: Vad tog man emot, vad avböjde man och på vilka grunder fattades besluten? Svenska litteratursällskapets uppgift att samla vittnesbörden om den svenska kulturens uppkomst och utveckling i Finland formulerade också ganska långt synen på vilka slag av dokument och handlingar som intresserade sällskapet i begynnelseskedet. Det fanns likaså ett stort behov av att ”bearbeta och offentliggöra” värdefulla dokument och manuskript som inkommit och på så vis göra dem tillgängliga för forskningen och den intresserade allmänheten. Materialet publicerades och presenterades i sällskapets skriftserie.

Under de första årtiondena mottogs brevsamlingar, dagböcker och historiska dokument, som räknades upp vid styrelsens möten, där även enstaka utvalda arkivhandlingar presenterades. Arkivbeståndets framväxt kan utläsas ur årsberättelserna. Men vilka synvinklar anlades på det insamlade materialet? Har det under årens lopp funnits handlingar som avvisats eller har allting tagits emot utan urskillning? Hakala har följt upp hur arkivbeståndet växte och vilka slags arkiv man ville ha och jämför denna utveckling med de ideologiska utgångspunkter och värderingar som styrt mottagandet av handlingar och dokument i över hundra år. En annan intressant fråga är i hur hög grad arkivariernas egna intresseområden, preferenser och kontaktnät har påverkat insamlingen.

Mot ett modernt arkiv

Arkivchef Mikael Korhonen behandlar i ”SLS arkiv mot 2000-talet” arkivets historia under de tre senaste decennierna, från mitten av 1980-talet till 2000-talet: organisatoriska utvecklingar, verksamhet och insamlingstrender. Det är en beskrivning över hur ett modernt arkiv växer fram från pappershandlingar till datatekniska lösningar vid hantering av arkivmaterial. Svenska litteratursällskapets historia finns skriven till mitten 1980-talet,⁷ men tiden därefter saknar en framställning av arkivets utveckling och därför har det också varit ett medvetet val att beskriva denna tidsperiod utförligt.

Dagens arkivverksamhet går tillbaka på en lång historisk tradition av att ta tillvara handlingar. I dag ser man det som viktigt att bygga vidare på gamla insamlingstraditioner och därmed säkerställa kontinuiteten i arkivbestånden. Men samtidigt fokuseras insamlingen på sådana samhällsområden och nutidsföreteelser som är centrala för sällskapet, också med tanke på den framtida forskningen. De prioriteringar som görs i dag är beroende av nutidens värderingar och synsätt på vad som är ”historiskt viktigt”. De sällskapet närstående vetenskapsdisciplinerna och deras forskningsfält, framför allt historia, litteratur-, språk-, traditions- och samhällsvetenskaperna, spelar naturligtvis en betydande roll för i vilken riktning insamlingen styrs.

Svenska litteratursällskapets arkiv verkar inte i ett vakuum och styrs inte enbart av egna intressen, utan övriga aktörers verksamhet måste beaktas allt mer. Arkivet ska ses mot bakgrunden av andra arkiv- och universitetsinstitutioner, som tar tillvara det svenska i Finland för forskning och andra ändamål och som därmed är centrala samarbetspartner för SLS arkiv.⁸ Men intressesfären måste också utsträckas till att omfatta hela arkivfältet i Finland. Vilken roll har Svenska litteratursällskapets arkiv i relation till arkivverket, de privata centralarkiven, hembygdsarkiven och de lokalhistoriska arkiven, även på finskspråkigt håll?

Informationssökningen i arkiven flyttas i dag i allt högre grad över till internet och ett centralt villkor för synlighet är att arkivmaterialet digitaliseras. Vilken roll spelar den nya datatekniken och digitaliseringen för att arkivet ska nå ut till en större allmänhet, till nya användargrupper, inte enbart inom det egna landets gränser, utan också i Norden och Europa? Hur påverkar den nya tekniken arkivets verksamhet på sikt och vilka möjligheter ger den att bättre betjäna forskare och andra användare? Det här är frågor som berör alla minnesorganisationer, och följaktligen även Svenska litteratursällskapets arkiv, och de strategiska val som ska göras med tanke på den framtida verksamheten.⁹

Centrala termer och begrepp

Ordet arkiv har många betydelser och kan tolkas på olika sätt beroende på i vilket sammanhang det används. Den allmänt accepterade definitionen är att ett arkiv är 1) en lokal eller ett utrymme där arkivhandlingar förvaras, 2) en myndighet eller en organisation som förvarar och vårdar arkiv eller 3) ett bestånd av arkivhandlingar, som uppkommit till följd av en arkivbildares verksamhet.¹⁰ I denna undersökning förekommer och används ordet arkiv i alla dessa tre betydelser. Vilken betydelse som avses i varje enskilt fall framgår av sammanhanget.

Ett annat centralt begrepp inom arkivteori är arkivbildare, som inte heller är ett helt klart och entydigt begrepp, och som i dagens digitaliserade värld med elektroniska handlingar också har getts nya tolkningar. Traditionellt definieras arkivets identitet och gränser utgående från begreppet arkivbildare. En arkivbildare kan vara en myndighet, en organisation eller en person som till följd av sin verksamhet skapar ett arkiv, alltså ett bestånd av arkivhandlingar. Här används arkivbildare i denna betydelse.

Ett tredje begrepp som förekommer i denna undersökning är samling. Med samling avses en helhet av arkivhandlingar som tillkommit i samband med ett insamlingsprojekt. Det är viktigt att skilja mellan arkiv och samling i detta avseende. Arkiv är alltid en organisk helhet som tillkommit genom en arkivbildares verksamhet, medan en samling är arkivhandlingar man själv medvetet skapat inom t.ex. ett insamlingsprojekt eller önskat införliva i en större helhet, ett arkiv.¹¹ Begreppsparet arkiv och samling, även handskriftssamling, manuskriptsamling eller arkivsamling förekommer och används varierande under olika tider inom sällskapet. Med ordet arkivmaterial avses i en övergripande betydelse både arkiv och samlingar, alltså allt det som förvaras i arkivmagasinet.

Folkkultursarkivet och Språkarkivet liksom även Österbottens traditionsarkiv och Finlands svenska folkmusikinstitut har uttryckligen samlingar, det är sådant som samlats in genom olika projekt, frågebrev, intervjuer, inspelningar, fotografering m.m. Man kan t.o.m. säga att de rätt så långt själva skapat sitt material för att kunna analysera och forska i olika traditioner, folktro och folkmusik. Historiska och litteraturhistoriska arkivet, tidigare Allmänna arkivet, förvaltar arkiv som personarkiv, gårdsarkiv och föreningsarkiv, men även – särskilt från tidigare perioder – s.k. handskriftssamlingar, dokument som samlats in kring ett visst ämne eller en historisk företeelse.

Det är inte alltid lätt att definiera eller hålla isär de olika begreppen arkivbildare, arkiv och samling, särskilt inte i ett längre tidsperspektiv. Ordet arkiv har relaterat till lite olika företeelser under den tid som Svenska litteratursällskapets arkivenheter tagit emot arkivdonationer och skapat samlingar. I dag bildar enheterna en helhet som kallas för Svenska litteratursällskapets arkiv eller kort SLS arkiv. Med SLS arkiv avses hela arkivsektorn som består av Historiska och litteraturhistoriska arkivet, Folkkultursarkivet och Språkarkivet i Helsingfors samt SLS arkivcentrum i Vasa med Österbottens traditionsarkiv och Finlands svenska folkmusikinstitut. Till SLS arkiv räknas organisatoriskt även Svenska litteratursällskapets bibliotek.

”Folket”, det ”folkliga” eller ”den svenska befolkningen i Finland” har varit föremål för all insamlings- och dokumentationsverksamhet under Svenska litteratursällskapets hela existens. Begreppen har under olika tider och i olika sammanhang definierats och avgränsats på varierande sätt. I denna undersökning problematiseras inte begreppen närmare utan de olika betydelserna får sin förklaring i samband med beskrivningen av respektive tidskontext. Det finns från tidigare en bred forskning kring ämnet som har fungerat som referensram för framställningen. I detta sammanhang kan särskilt nämnas Folket. Studier i olika vetenskapers syn på begreppet folk (2000), som utkommit i SLS skriftserie och som ger en god översikt över synen på begreppet folk inom olika vetenskaper och bidrar med infallsvinklar på insamlingsverksamheten vid SLS arkiv.¹² Forskningsprojektet Arkiv, minne och glömska. Arkiven vid Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–2010 har en idé- och kulturhistorisk och arkivvetenskaplig¹³ infallsvinkel, men det är analysen av arkivens tillkomst, innehåll och utveckling som står i centrum.

***

Denna bok beskriver utvecklingen av arkivverksamheten vid Svenska litteratursällskapet i Finland från grundandet till nutid. Avsikten är att lyfta fram de allmänna riktlinjerna vid insamlingen av traditions- och språkmaterial samt vid mottagandet av donerade privata arkiv. Boken vill också ge en bild av insamlarna och donatorerna och av vad arkivmaterialet består av. Därtill ges fördjupad kännedom om en av sällskapets kärnverksamheter, arkivorganisationen, och hur den vuxit fram och utvecklats sedan 1885. Även bibliotekets tillkomsthistoria och utveckling inom sällskapet presenteras.

Författarna vill beskriva den för Svenska litteratursällskapet viktiga uppgiften att samla in, dokumentera och tillgängliggöra mångsidig information och kunskap om den svenska befolkningens historia och kultur i Finland. En grundlig och djup kännedom om arkivmaterialet höjer också betydligt arkivpersonalens förmåga att betjäna forskningen och allmänheten. Boken ger samtidigt värdefull kunskap om tidigare insamlingsområden, som ligger till grund för den verksamhet som SLS arkiv bedriver i dag med fokus på framtiden.

Professorn i estetik och nyare litteratur Carl Gustaf Estlander (1834–1910) i mitten av 1880-talet. Estlander var en av grundläggarna till Svenska litteratursällskapet i Finland och dess förste ordförande (1885–1897). (SLSA 670)

SVENSKA LITTERATURSÄLLSKAPET I FINLAND GRUNDAS

Den politiska bakgrunden

Svenska litteratursällskapet grundades 1885 i en tid som präglades av det moderna genombrottet i Finland. I den begynnande industrialismens spår började det ekonomiska uppsvinget förändra det ålderdomliga agrarsamhället. Den andliga isoleringen bröts, nya samhällsåskådningar började göra sig gällande och i Finland utmärktes hela 1880-talet av en kulturradikalism som var särskilt stark inom yngre svenska kulturkretsar. Politiskt var 1880-talet en orolig tid präglad av framväxande rysk nationalism och allt skarpare linjer mellan fennomaner och svekomaner. Risken för ett krig i Europa hade ökat efter att den tysk-ryska alliansen från 1870-talet upplösts, vilket gjorde S:t Petersburgs läge allt mer utsatt och framhävde Finlands ställning som militär buffertzon. Efter mordet på Alexander II 1881 skärptes den inrikespolitiska kontrollen i Ryssland, samtidigt som den nationalistiska pressen högljutt kritiserade Finlands ”privilegierade ställning” och beskyllde storfurstendömet för medveten separatism. Den ryske generalguvernören i Finland sedan 1881, F. L. Heiden (1821–1900), som också hörde till de rysknationella kretsarna, strävade efter att reglera förhållandet mellan storfurstendömet och det ryska riket. Han såg svenskhetsrörelsen i Finland med sina skandinaviska kulturkontakter som ett hinder för att knyta landet fastare till Ryssland. Det outvecklade finska språket ansågs däremot inte utgöra något hot från rysk sida, och för att försvaga svenskans ställning – och därigenom bereda plats för ryskan – understödde de ryska myndigheterna följaktligen de fennomanska strävandena.¹

De allt närmare kontakterna mellan ryssarna och fennomanerna och fruktan för de nationalistiska strömningarna i Ryssland ledde till en tilltagande pessimism bland de svenskspråkiga i fråga om svenskarnas framtid i landet. I sitt tal vid sällskapets halvsekeljubileum 1935 sammanfattade dåvarande ordföranden Eirik Hornborg situationen och stämningarna i mitten av 1880-talet: Finskan var på snabb frammarsch inom förvaltning, rättskipning och undervisningsväsende och de första ansatserna hade gjorts inom den litterära finskspråkiga kulturen, även om de finska bildningssträvandena inom den högre kulturen ännu var i sin begynnelse. Ett finskt parti hade bildats i början av 1860-talet och kämpade för att utvidga det finska språkets rättigheter och för att slutligen fullständigt tränga undan svenskan. Inom den svenskspråkiga bildade klassen spred sig uppfattningen att en fullständig förfinskning av den högre kulturen var nära förestående och man fruktade för i synnerhet det svenska språkets fortbestånd. Man såg också en fara för ”landets allmänna odling” ifall sambandet med den egna historien och det skandinaviska Norden brast, vilket skulle vara följden om det svenska kulturarvet i Finland uppslukades av det finska. Impulser och inflytanden från den västerländska kulturkretsen sågs som nödvändiga också för den finska kulturens tillväxt, och förkovran och försvaret av det svenska språket och den svenska bildningen sågs därför inte enbart som en historisk och nationell rätt utan också som en historisk och patriotisk plikt.²

”Ett svenskt litteratursällskap i Finland”

Ett finskt litteratursällskap hade grundats i Finland redan 1831 och hade i mitten av 1880-talet en etablerad verksamhet inriktad på den finska kulturen i dess olika former med bl.a. insamling av folkdiktning och skriftutgivning. Tanken att grunda också ett svenskt litteratursällskap i Finland lanserades redan på 1870-talet av friherre Maximilian af Schultén, men föll i glömska och blev aktuell igen först 1884, då Ernst Lagus i ströskriften Verdandi drev på grundandet av ett sådant sällskap. Torsten Steinby har i Svenska litteratursällskapets historik Forskning och vitterhet konstaterat att man på svenskt håll under 1870-talet för det mesta nöjde sig med en polemisk försvarsstrid mot den alltmer aggressiva fennomanin, medan 1880-talet präglades av en allmän uppryckning. Under 1880-talet ökade också intresset för kulturella institutioner som samlande och bevarande krafter och vid sidan av nya skolor och tidningar skapades också flera kulturella institutioner. Som exempel på de svenska organisationssträvandena kan nämnas Svenska landsmålsföreningen, som grundades redan 1874 (jfr s. 26), och Svenska Folkskolans Vänner som grundades 1882, båda med A. O. Freudenthal som instiftare. Enligt historikern Matti Klinge avsåg grundandet av såväl Svenska Folkskolans Vänner som Svenska litteratursällskapet i Finland tre år senare att befästa den svenskspråkiga kulturens både folkliga och ledande position i Finland, som motpoler till det fennomanskt orienterade Folkupplysningssällskapet (grundat 1874) och det redan traditionella Finska Litteratursällskapet.³

Professorn i estetik och nyare litteratur C. G. Estlander, även grundläggare av Finsk Tidskrift och ivrig försvarare av den svenska bildningen, hade redan i mitten av 1870-talet uppmanats att leda grundandet av ett svenskt litteratursällskap. Han tyckte då att tiden inte ännu var mogen och befarade att ”de arbetande krafterna” för en sådan förening skulle bli alltför få. Läget förändrades dock på några år och i början av januari 1884, redan innan Lagus uppsats hade publicerats, berättade Estlander i ett brev till direktorn för Myntverket, August Fredrik Soldan, att han redan flera år tänkt ”att ett svenskt litteratursällskap vore av nöden i Finland, för att samla och taga vara på vittnesbörden om vad den svenska bildningen i Finland uträttat” och att det brådskade innan minnena sopades undan av ”flöden ur andra källor, i en annan världsdel belägna än det vi kalla västerlandet”.⁴

För att skaffa sig en så bred bas som möjligt för sällskapet vände sig Estlander till de mest aktiva svenskhetsvännerna Axel Olof Freudenthal, professor i svenska språket och litteraturen och förgrundsgestalt för den finlandssvenska nationalitetsrörelsen, och Axel Lille, juris doktor och huvudredaktör för svenskhetens ledande organ Nya Pressen. Till allmänheten riktades därefter en inbjudningsskrift (se s. 28) undertecknad av sjutton personer som företrädde olika institutioner, verksamhetsområden och regioner. I inbjudningsskriften betonas den svenska bildningens betydelse i Finland, men att dess historia ännu till stor del var oskriven. Sällskapets uppgift skulle vara att genom insamling och bearbetning av vittnesbörden om den svenska bildningen under olika tidsskeden och om de män som burit upp bildningsarbetet, öka kunskapen om och känslan för ”fädrens verk och gärning”, vilket skulle bidra till att för framtiden ”belysa vägen och liva modet”. Sällskapet skulle stiftas till åminnelse av Johan Ludvig Runeberg och verka i hans anda. Vid ett förberedande medborgarmöte på Runebergsdagen den 5 februari 1885 utsågs en interimsstyrelse som utarbetade ett stadgeförslag för det konstituerande mötet som hölls i universitetets solennitetssal den 7 maj 1885, dagen efter avtäckandet av Runebergs staty i Esplanadparken i Helsingfors. Svenska litteratursällskapet i Finland som ”ännu ett par decennier tidigare knappast varit en möjlighet, kunde nu börja sin verksamhet varmt omhuldat av den svenska allmänheten”, såsom Berndt Federley, sedermera arkivråd, uttryckte saken i mitten av 1930-talet.⁵

NOTER

1.

Torsten Steinby, Forskning och vitterhet. Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985. Del I. Det första halvseklet, 1985b, s. 14, 17; Matti Klinge, Finlands historia 3. Kejsartiden, 1996, s. 294–300; Henrik Meinander, Finlands historia. Linjer, strukturer, vändpunkter, 2006, s. 125–127; Osmo Jussila, ”Finland som storfurstendöme 1809–1917”, 1998, s. 80–81.

2. | Steinby 1985b, s. 14; Ordförande E. Hornborgs tal vid SLS femtioårsfest 5.2.1935, Förhandlingar. Ny följd 11, 1936, s. 115–117.

3.

Steinby 1985b, s. 17; Klinge 1996, s. 299. År 1875 grundades också Finska Historiska Samfundet, som kom att domineras av vetenskapsmän med fennomanskt orienterad historieuppfattning, vilka med historieprofessorn Yrjö Koskinen i spetsen började skriva om hela Finlands historia. Jfr Meinander 2006, s. 125.

4.

M. G. Schybergson, Carl Gustaf Estlander. Levnadsteckning, 1916, s. 486–487; se även Arkivariens årsberättelse 5.2.1915 (för 1914), FoU 28, 1915. Olof Mustelin har i en artikel i Källan 1996 framhållit att Ernst Lagus roll vid tillkomsten av Svenska litteratursällskapet var större än vad t.ex. Torsten Steinby antagit i SLS historik från 1985. Enligt Mustelin förefaller Lagus även ha anlagt vissa politiska synpunkter på sällskapets uppgifter, vilka C. G. Estlander senare tog avstånd ifrån. Olof Mustelin, ”Ernst Lagus och grundläggningen av Svenska litteratursällskapet”, 1996, s. 4–6.

5. | Schybergson 1916, s. 488–491; Steinby 1985b, s. 13–14, 20–21; Berndt Federley, ”Svenska litteratursällskapet i Finland 50 år”, Nya Argus 3/1935, s. 30.

”Belysandet af vår allmoges andliga lif”

Carola Ekrem

”BELYSANDET AF VÅR ALLMOGES ANDLIGA LIF”

Traditionsinsamlingen inom Svenska litteratursällskapet

Insamlingen av svenska traditioner i Finland

När man i Finland efter skilsmässan från Sverige skapade nationella uttryck ställdes det finska folkspråket och den finska folkdiktningen i fokus. I den länge rådande romantiska tidsandan ingick det finska språket, den finska nationaliteten och den finska allmogen i den nationella målsättningen. Max Engman har konstaterat att ”folket” senast i samband med massbildningens, massdemokratins och massnationalismens genombrott ställdes i centrum för ett flertal vetenskaper, t.ex. inom ”folklivsforskningen”. Som under- och bakomliggande, eventuellt inbillad, uppdragsgivare förekom folket inom de ”nationella vetenskaperna” som samlade och undersökte ”folkets” språk, seder, sånger, sägner, berättelser, föremål och historia. Det vetenskapliga intresset gick hand i hand med ett politiskt uppdrag – genom att finna folksjälen kunde man väcka nationalandan.

En orsak till att begreppet folk blivit så centralt i flera kulturvetenskaper är att folket står i en skärningspunkt där tre processer korsas: upptäckten av folket sammanföll med byggandet av nationen och med professionaliseringen av vetenskaperna. Både nationen och vetenskaperna byggde sina självbilder på att de uttolkade de stora linjerna i folkets väg, dess förflutna och framtid. Folket och dess traditioner sågs uttryckligen som en resurs, en reservoar av sunda ofördärvade traditioner. I de flesta nationella rörelser blev bönderna urtypen för folket. Framförallt de självägande bönderna representerade ett välstånd och en stabilitet som möjliggjorde en kontinuerlig överföring av traditioner och folkliv visdom. Bonden stod i ”folkvetenskapernas centrum” nästan ända tills han själv började framstå som en av strukturförändringarna utrotningshotad art.¹

År 1831 grundades Finska Litteratursällskapet av en grupp män som utbildats i hägnet av H. G. Porthan, professor i vältalighet vid akademin i Åbo och forskare i historia och folkdiktning. Sällskapets huvudprojekt var under den första tiden att stötta sin förste sekreterare Elias Lönnrots insamlingsresor i östra Finland och Karelen och att publicera av materialet från dessa resor: Kalevala (1835, 1849) och Kanteletar (1840).

Redan innan Svenska litteratursällskapet i Finland startade sin traditionsinsamling bland den svenskspråkiga befolkningen i landet hade en hel del arbete gjorts på området. K. Rob. V. Wikman har i artikeln ”Finlandssvensk folkminnesforskning. Historia och idéer under ett sekel” presenterat den finlandssvenska folkminnesforskningen och dess influenser från den finska och den svenska traditionsforskningen.²

Intresset för den svenska allmogen i Finland väcktes först hos J. O. I. Rancken, kallad ”den finlandssvenska folkloristikens fader”. Rancken berättas ha fått insikt om att det existerade ett svenskt folkspråk och en svensk folkdiktning i Finland då han under en insamlingsfärd med avsikt att samla in finsk folkdiktning insjuknade och ofrivilligt måste tillbringa några veckor bland svenskspråkiga i Nyland. Här väcktes, som han själv uttryckte saken, ”åtskilliga vidare tankar åt detta håll” hos honom. I tidens anda intresserade han sig dock främst för den finska folkdiktningen och studerade finska för professor M. A. Castrén. Under en resa till Österbotten 1846, för att tillträda en lärartjänst vid Vasa gymnasium, kom Rancken i kontakt med svensk-österbottnisk allmoge och våren 1848 hade han fattat beslutet att börja insamla svenskspråkig folkdiktning. I tidningen Ilmarinen publicerade han uppropet ”Till fosterlandsvänner” där han manade till insamling av den svenska allmogens minnen i dikt och sed. Målet med arbetet var något stort: att bidra till belysandet av fosterlandets och folkets historia. Rancken var förtrogen med insamlingsarbetet i Sverige och även med de folkloristiska genrerna som han räknade upp som angelägna insamlingsobjekt. Rancken beskrev svenskarna i Finland som en del av det svenska folket som ännu utgjorde en lucka i forskningen. Han underströk att intresset för denna folkgrupp ingalunda i negativ mening skulle påverka undersökningen av den finska kulturen, utan att det finska i stället därigenom skulle vinna ”en viktig belysning”.³

Det första materialet Rancken samlade in under fotvandringar i Österbotten förstördes i Vasa brand 1852, men under 1860–1870-talen sammanställde han och hans elever en stor samling folktraditioner. Bland medarbetarna fanns personer som senare kom att engageras i Svenska litteratursällskapets traditionsinsamling, såsom länsmannen O. R. Sjöberg på Replot och sällskapets första stipendiat, Isak Smeds. Ranckens syn på informanterna förändrades med tiden. Från att i sitt upprop ha talat om ”allmogen”, ”folket” och ”den svenska bonden”, gavs meddelarna med tiden en mera personlig gestalt. Rancken angav dock endast i undantagsfall namnet på sina sagesmän, men nog yrke och hemort.⁴

Intresset för folkdiktningen i det svenska Finland väcktes också på annat håll lite senare. Inom den illegala nyländska avdelningen (studentsammanslutningar var förbjudna vid denna tidpunkt), höjdes i slutet av 1850-talet röster för att man borde ta tillvara den svenska befolkningens intressen och uppmärksamma dess dikt och sed. Insamlingstanken hade inget direkt samband med Ranckens idéer, utan det var A. O. Freudenthal som med stöd av ett antal studentkamrater i den handskrivna tidningen Nylands Dragon förfäktade den svenska nationalitetens betydelse för Finland. Freudenthal var 1859–1860 och 1864–1865 ordförande för den illegala avdelningen och senare kurator och inspektor för den legaliserade avdelningen.⁵

I en artikel som ingick i Nylands Dragon 1858 omfattade Freudenthal idén om att inhämta kunskap om folkets historia genom att studera hur nationalkaraktären tog sig uttryck i forntida minnesmärken, sånger och ordspråk.⁶ De stipendiater Nyländska avdelningen sände ut från och med 1860-talet samlade in ett stort material som senare utgavs i sammelverket Nyland (1884–1896). År 1874 grundade Freudenthal Svenska landsmålsföreningen och många av de tidiga insamlarna var engagerade också i denna förening.

Idén att grunda en landsmålsförening hade Freudenthal fått från Sverige där en liknande förening grundats vid Västgöta nation vid Uppsala universitet 1872. Initiativet i Helsingfors var tidigt med tanke på att den första landsmålsföreningen i Lund, den skånska, uppkom först 1875. I stadgarna stipulerades Svenska landsmålsföreningens uppgift så här: ”Föreningen har till ändamål att genom enskildt, dels genom gemensamt arbete af sina ledamöter, samla och ordna allt, som kan bidraga till en noggrann kännedom om de svenska allmogemålen i Finland, såsom ordförråd och talesätt, ordspråk, gåtor, visor, sägner, skrock m.m.”⁷ Man fastslog att även de svenska esternas dialekter var av intresse för insamlingen. Landsmålsföreningen hade själv inga medel med vilka man kunde sända ut stipendiater. Det var andra instanser såsom Nyländska avdelningen, universitetet i Helsingfors, Svenska Folkskolans Vänner, Finska Vetenskaps-Societeten och senare Svenska litteratursällskapet som bekostade insamlingsarbetet. Men idéerna och resultatet av arbetet diskuterades vid föreningens möten som kom att bli en samlingspunkt för allt arbete som gjordes på fältet.

När Svenska landsmålsföreningen i Helsingfors firade sitt 25-årsjubileum 1899 summerade ordförande A. O. Freudenthal föreningens prestationer på dialektforskningens område och avslutade sitt tal med orden: ”Slutligen är det otvivelaktigt sant att idén till Svenska litteratursällskapets insamlingsverksamhet ytterst utgått från denna förening.”⁸ Förutom ordförande Freudenthal stöter man i föreningens matrikel på flera personer som senare kom att bli aktiva insamlare också för litteratursällskapet. Initiativtagaren till insamlingsverksamheten inom Svenska litteratursällskapet, Ernst Lagus, skrev in sig i landsmålsföreningen 1887. Sällskapets insamlare Anders Allardt, Johannes Dahlbo, Johannes Klockars, Janne Thurman, Henrik Ståhl, Mårten Thors, Selim Perklén och Alfons Takolander var föreningsmedlemmar liksom också Gunnar Landtman, V. E.V. Wessman och Väinö Solstrand.

På landsmålsföreningens möten diskuterades för första gången i en vidare krets svenska traditioner och svenskt insamlingsarbete i Finland. Ett viktigt inslag var att deltagarna läste upp texter de samlat in, som diskussionstema eller inspiration för de andra. När studenten Gustaf Lindström vid aprilmötet 1877 läste sagor från Nyland väckte ”Sagan om kvarnen som malade allt vad man ville” genast associationer till de fornnordiska sagorna om kvarnen Grotte och Sampo-myten. Sagornas ursprung var diskussionsämne under många möten. Meningsutbyte om ”vidskepliga bruk” hörde till mötesprogrammet t.ex. i september 1876, då sekreteraren avslutade mötet med att uppmana medlemmarna att teckna ner inte bara de vid mötet berörda historierna, utan alla andra bruk och plägseder de kände till.

Vid oktobermötet 1892 diskuterade man den finska föreningen Muurahaiset (Myrorna) som 1886 grundats på initiativ av Theodor Schwindt, intendent för studentavdelningarnas etnografiska museum. Föreningen hade som uppgift att samla in benämningar på folkliga föremål och traditioner om deras tillverkning. Inspirerade av detta systematiska arbete beslöt också landsmålsföreningen grunda en etnografisk kommission, vars samarbete med Svenska litteratursällskapets arkiv behandlas senare i texten.

I Folkkultursarkivets katalog har 48 samlingar proveniensbeteckningen ”Samlingen har tillhört Landsmålsföreningen”. Sammanlagt rör det sig om närmare 10 000 sidor text. Samlingarna överlämnades till litteratursällskapet 1908 i samband med att man grundat ett arkiv med ordnad forskarservice där också landsmålsföreningens samlingar lättare kunde studeras.

Svenska litteratursällskapet i Finland grundas

Många av de personer som skulle bli tongivande i Svenska litteratursällskapet och dess insamlingsarbete hade redan inlett sin verksamhet inom Nyländska avdelningen och Svenska landsmålsföreningen, som A. O. Freudenthal. Ernst Lagus hade utgett folkvisorna och dansmelodierna i Nyländska avdelningens materialutgåva Nyland och erfarenheterna och intrycken från detta arbete kunde han stöda sig på när han blev ansvarig för det motsvarande arbetet inom Svenska litteratursällskapet.⁹

C. G. Estlander, Nyländska avdelningens inspektor 1871–1873 och 1874–1884 och senare Svenska litteratursällskapets första ordförande, hade som student intresserat sig för nationaleposen hos olika folk och engagerat sig i diskussionerna kring Kalevalaforskningen. Estlander var en av de första som var av den åsikten att det skulle vara angeläget att publicera de fullständiga varianterna av nationaleposet och även uppgifter om de personer som dikterat sångerna.¹⁰ I sin verksamhet inom Estetiska föreningen hade han också uttryckt sitt intresse för den nya vetenskapen folkloristik. Estlander fängslades främst av folkvisemotivens variationer hos olika folk. Som uttryck för en finlandssvensk bygdekultur var de emellertid mindre intressanta för honom.¹¹

Svenska litteratursällskapets konstituerande möte hölls den 6 maj 1885 och i inbjudan, undertecknad av bl.a. Freudenthal, Estlander och Rancken, står det bl.a. följande:

Den svenska bildningen i Finland har en lång och sällsynt vacker historia. Den har sina stora och kända namn, sina Gezelier, sin Porthan, sin Franzen och sin Runeberg, men därjämte sina tallösa mindre redan förgätne arbetare, hvilkas tysta lifsgärning är den bildningsgrund, som den nuvarande tiden har att bygga på. Den har haft sina strömningar, den kyrkliga under Karolinernas spira, den upplysta rationalismens i förra århundradet, den känslofulla spekulationens och offervilliga nationalkänslans i detta sekel, och ur dessa rörelser har den fosterländska anda framgått, som utvecklat och ännu uppehåller våra fria institutioner samt uppammat vid den svenska bildningens sida ett ungt och värksamt finskt bildningssträfvande.

Vittnesbörden om detta sekellånga arbete hafva blott till en ringa del blifvit samlade eller bearbetade. Isynnerhet gäller detta om litteraturen i nästan hela dess utsträckning, men äfven beträffande bildningsanstalternas uppkomst och utveckling återstår mycket för forskningen. I afseende å de svenska folkdialekterna samt dithörande folksång och saga är visserligen arbetet påbörjadt, men ännu på långt när icke afslutadt.

Det är denna uppgift, som i främsta rummet bör tillkomma Svenska Literatursällskapet i Finland, till hvars grundläggande vännerna af den svenska bildningen i landet härmed inbjudas.¹²

Ett handlingsprogram skapades utifrån dessa utgångspunkter och tyngdpunkten lades på insamlingsverksamheten. Det gällde, som saken uttrycktes i stadgarna, att samla ”vittnesbörden om den svenska kulturens uppkomst och utveckling i Finland”. Redan i den första programförklaringen nämndes ”folksång och saga”, och vid ett av de första styrelsemötena i oktober 1885 läste A. O. Freudenthal upp uppsatsen ”Två ordspråk”, som var avsedd för sällskapets publikationsserie.¹³ Vid decembermötet följande år presenterade ordförande Estlander sina studier i de finska och svenska varianterna av folkvisan ”Lunastettava neito” (”Den bortsålda”).¹⁴ Man kan konstatera att folkdiktningen, om än först mera som en tanke och en möjlighet, redan från början inbegreps i det nygrundade sällskapets verksamhetsidé.

Den första samlingen innehållande traditionsmaterial kom också in mycket tidigt. Vid novembermötet 1885 berättar protokollet att sällskapet såsom gåva av svenska österbottniska studenter erhållit ”en samling af i Vasa läns svenska socknar upptecknade folkvisor af historiskt, humoristiskt, erotiskt och religiöst innehåll, lek-, dans- och vaggvisor” samt ”13 s.k. omlagningar, d.v.s. besvärjelseformler och diverse vidskepliga bruk och huskurer och 6 barnlekar; 14 sagor, alla upptecknade i landsmål och 1 folksägen”.¹⁵ Denna samling fick senare nummer 1 i sällskapets traditionsarkiv och redan till nästa funktionärsmöte inkom en ansökan där Kaarle Krohn (sedermera professor i finsk och jämförande folkdiktsforskning) bad om rätt att få bekanta sig med den nya samlingen. Mötet beslöt att han skulle beredas tillfälle att ”taga kännedom om densamma i Sällskapets samlingsrum å Universitetet”.¹⁶

Vid januarimötet 1886 fattades beslutet att trycka protokollen från sällskapets funktionärs- och styrelsemöten med bilagor i en serie kallad Förhandlingar och uppsatser (FoU).¹⁷ Denna kutym slutade man med först i början av 1950-talet då man ansåg att protokollen inte hade ett så allmänt intresse att det motiverade tryckningskostnaderna.¹⁸ Vad gäller sällskapets tidiga verksamhet är det alltså lätt att få en inblick i ärendenas behandling, från beredning i funktionärsmötet till beslut vid styrelsemötet. Traditionsvetenskapligt intressant är att också stipendieansökningarna och fältstipendiaternas reseberättelser trycktes i FoU.

Ernst Lagus initiativ vid styrelsens majmöte 1887

Den person som blev avgörande för Svenska litteratursällskapets traditionsvetenskapliga arbete var Ernst Lagus. Redan i artikeln ”Något om insamlandet af svenska folkvisor” som trycktes i Svenska Folkskolans Vänners årsbok 1886 hade Lagus uttryckt sina tankar om folkdiktningen:

Hvad folket lidit och hoppats, tänkt och anat; alla dess sorger och fröjder, alla yttre och inre förhållanden från dess lif, – med ett ord hela dess världsåskådning träder fram i folkdiktningen. Därför är äfven denna folkandans klaraste spegel. Därför är äfven insamlandet af folkvisor af stor betydelse för en rätt uppfattning af folket och dess lif.¹⁹

Lagus redogjorde i sin artikel för insamlingen av folkvisor i Sverige och det arbete A. I. Arwidsson och J. O. I. Rancken tidigare gjort på området. Slutligen berörde han det insamlingsarbete inom Nyländska avdelningen han själv varit delaktig i och varnade för att det mycket snart inte skulle finnas något att ta till vara i bygderna. ”Bärgandet av skatterna” brådskade enligt honom.

Sällskapets traditionsvetenskapliga arbete tog alltså sin början i Lagus vurm för folkvisorna. När han bad om företräde vid styrelsens möte i maj 1887 kunde han redan presentera en detaljerad helhetsplan för hur insamlingsverksamheten borde organiseras. Han kom med två konkreta förslag:

1. Sällskapet borde genom annonser i tidningar, eller på annat lämpligt sätt uppmana allmänheten att uppteckna samt till Sällskapet insända all slags folkdiktning i vårt land, både med och utan melodi, t.ex. kämpavisor och romanser, kärleksvisor, skämtsamma sånger, folklekar med noggranna beskrifningar, vall-låtar och kväden, barnvisor och barnrim, ramsor, tekningar m.m. vaggvisor, dansmelodier samt beskrifningar på skilda danser – o.s.v., och borde sällskapet förbinda sig att där så önskas, för de insända bidragen utbetala mindre honorar.

2. Sällskapet borde redan instundande sommar utsända en eller flere stipendiater i bygderna, främst till västra Finland, för att insamla, uppteckna och sedermera till Sällskapet inlämna all slags svensk folkdiktning, närmare specificerad i det ofvanstående. Och anser jag det vara lämpligast att Sällskapet anslår resp. stipendier lediga att ansökas af hugade aspiranter inom utgången af denna månad.²⁰

Den första punkten av förslaget, annonsering i tidningarna, godkändes, men något löfte om utbetalande av honorar ingick ännu inte i den annons som infördes i tidningarna. Man beslöt att återuppta till behandling utlysandet av fältstipendier då tillräckliga penningmedel för denna typ av verksamhet skulle finnas tillgängliga.

Pedagogen och skolmannen Ernst Lagus (1859–1923) intresserade sig redan under studietiden för den finlandssvenska folkdiktningen. Lagus var en av dem som medverkade till grundandet av Svenska litteratursällskapet i Finland, och det var inom ramen för detta sällskap han förverkligade många av sina planer för den finlandssvenska folkloristiken. Arbetet tog sin början med ett upprop vid styrelsens majmöte 1887. Där uttryckte han sin förhoppning att man så snart som möjligt skulle vidta åtgärder för att samla in allt som på ett eller annat sätt var av vikt för ”belysandet af vår svenska allmoges andliga lif”. (Bilaga till protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.5.1887.)

Ernst Lagus erinrade sig senare i olika sammanhang vad det var som inspirerade honom till initiativet vid styrelsemötet 1887. I sällskapets minnesskrift till 25-årsjubileet 1910 beskrev han hur han, influerad av den äldre traditionsinsamlingen i Finland och Sverige, såg ett eventuellt fortsatt arbete vid sällskapet som ”en länk i utvecklingens kedja, ett utslag av en fosterländsk rörelse, vars rötter sträcker sig flera decennier tillbaka i tiden”.²¹

Sin egen insats på området berörde Lagus i artikeln ”En blick tillbaka och framåt” där han berättade om hur han i skriften Verdandi år 1884 ”under en ogenomskinlig signatur” hade talat för att tiden var inne för grundande av ett svenskt litteratursällskap i Finland. Redan då var han på det klara med vad en av det tilltänkta sällskapets uppgifter skulle vara:

”Framför allt annat bör ett svenskt litteratursällskap med största iver”, skrev jag, ”taga om händer de dyrbara skatter av germanisk-svensk sång och saga, som ännu förefinnes bland vår svenska allmoge, skatter vilka år från år, att icke säga dag från dag, undanträngas av grannare, men smaklösare rivaler från städerna”.

Lagus beskrev också sin beundran för det arbete som tidigare gjorts på finskt håll i landet:

Det som Finska litteratursällskapet då redan gjort för bevarandet av den poesimättade finska folkdiktningen tedde sig för mitt medvetande som någonting beundransvärt, och då detta sällskaps stora fosterländska betydelse företrädesvis berodde på dess folkloristiska verksamhet, syntes det för mig vara självfallet, att ett blivande svenskt litteratursällskap skulle framom annat skriva på sitt program ett liknande arbete för den svenska folkdiktningen i landet.²²

Lagus noterade att han var rätt ensam om sin övertygelse, för folkdiktningen var föga känd. På samma linje var, som redan nämnts, ordförande C. G. Estlander, och enligt Lagus var det till stor del Estlanders förtjänst att orden folksång och saga fick en så framträdande plats i den första paragrafen av sällskapets stadgar.

Den tredje mannen i sällskapets krets, Nyländska avdelningens kurator A. O. Freudenthal hade andra utgångspunkter än Ernst Lagus och C. G. Estlander. Freudenthal var en utpräglad och konsekvent svenskhetsivrare. Han såg på arbetet med språkforskarens ögon och betraktade i tidens anda folkloristiken som en hjälpvetenskap till lingvistiken.

Som resultat av annonsuppropet kom endast en samling in, den som nu bär nummer SLS 2. Vi läser i protokollet från styrelsens oktobermöte 1887: ”Ordf. anmälde, att med anledning af den vid sammanträdet d. 17 maj utfärdade uppmaningen till insamlandet af ännu förhanden varande alster af svensk folkdiktning i landet, en samling folkvisor anonymt tillsändts Sällskapet under Nykyrka poststämpel; samlingen som tyckes vara gjord af någon person tillhörande allmogen skulle i arkivet förvaras.”²³

Fältstrategier och insamlingsformulär

Starten var anspråkslös, men vid oktobermötet 1887 beslöt sällskapets styrelse att grunda en ”Komité för insamlandet af svensk folkdiktning i landet” som skulle göra upp ett konkret program för den planerade traditionsinsamlingen.²⁴ Till medlemmar utsågs A. O. Freudenthal som ordförande samt Ernst Lagus och studerande G. A. Åberg som också hade erfarenhet av insamlande av folktradition i Nyländska avdelningens regi. Folkloristiska kommittén arbetade snabbt och redan till decembermötet kunde man lämna in ett förslag till insamlingsstrategi:

TILL SVENSKA LITERATURSÄLLSKAPET!

Härmed taga undertecknade sig friheten att framställa följande förslag:

1. Det Sällskapet ville besluta att för insända samlingar af folkdiktning, beskrifningar öfver seder och bruk och andra bidrag till kännedomen af folklifvet och folkkaraktären hos Finlands svenska befolkning utdela mindre belöningar i förhållande till samlingarnas värde.

2. Att Sällskapet ville omedelbart låta taga 1 000 öfvertryck af programmet för insamlandet af folkdiktning, inledt af ett exempelvis så lydande cirkulär:

Svenska Literatursällskapet i Finland får härmed uppmana ärade medborgare och medborgarinnor att samla, uppteckna och till Sällskapet insända all slags bidrag till kännedom af folkdiktning och folkmusik, seder och bruk, som lefvat och ännu lefva bland Finlands svenska befolkning i städerna och på landsbygden. För de insända samlingarna är Sällskapet villigt att utgifva mindre belöningar och böcker eller penningar. Som ledning för insamlandet af ifrågavarande bidrag till kännedom af folklifvet och folkkaraktären har Sällskapet låtit utarbeta följande detaljerade ”Förteckning” öfver sådant som i detta syfte förtjänar att samlas, samt äfven därpå följande ”Regler och råd” för upptecknarne för att i och för distribution till för saken intresserade personer tillställas sällskapet Svenska Folkskolans Vänners ombudsmän, Svenska bildningens vänner i Åbo, Svenska landsmålsföreningen, Nyländska, Österbottniska och Västfinska afdelningarna, Seminarierna i Ekenäs och Nykarleby, Polytekniska institutet och landets svenskspråkiga lyceer, samt sådana äfven må tillhandahållas hos Sällskapets arkivarie.

Helsingfors 15.12 1887 Ernst Lagus, G. A. Åberg

Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 15.12.1887, FoU 3, 1888.

Förslaget godkändes med tillägget att ”belöningar komme att utgifvas i mån av de insända samlingarnas värde”. Man beslöt också trycka ett insamlingsformulär.²⁵ Det i detalj utarbetade formuläret bestod av två huvuddelar. I del A skulle man förteckna ”de arter af folkdiktning och plägseder, som böra blifva föremål för efterfrågan och uppteckning”. Här ingick huvudgrupperna ”Folkvisor” (även barnrim), ”Lekar”, ”Danser”, ”Sagor, sägner och legender”, ”Djurnamn och djurläten”, ”Ordspråk, gåtor och deras lösning, talesätt och uttryck”, ”Seder och bruk, skrock och vidskepelse” (hit hörde årets och livets högtider, folkmedicin och folktro kring olika arbeten) samt en grupp som benämndes ”Avbildningar och beskrivningar” (av bl.a. byggnader, kläder, husgeråd, redskap, åkdon, båtar och musikaliska instrument).

Formulärets B-del bestod av regler och råd för hur upptecknandet skulle gå till:

a) Den som i bygderna upptecknar sagor, visor m.m.d. bör företrädesvis hålla sig till aflägsnare och mera isolerade byar, d.v.s. söka sin hufvudsakliga värksamhetskrets vid civilisationens utkanter. Det är nämligen där, som den gamla folkdiktningen och gamla plägseder bäst bibehållit sig.

b) Orten, där uppteckningen skett, bör alltid angifvas, likaså tiden för upptecknandet och namnet på resp. sångare eller berättare.

c) Alla uppteckningar böra ske på den munart som framställaren användt, men största noggrannhet i afseende å uttalet och ordalagen. För vinnandet af detta mål är det önskvärdt att upptecknaren, om möjligt, använder stenografisk skrift. Anm. Vid beskrifning af lekar, seder och bruk m.m. – kan skriftspråket användas.

d) Både sagoberättare, vissångare, spelman, o.s.v. böra hälst tagas på dag eller timme och i hvarje fall erhålla full och hederlig aflöning; ty personer af allmogen hafva, isynnerhet under sommaren, icke råd att offra sin tid på en sysselsättning, hvars mening få af dem kunna fatta och hvilken de därför ofta finna tråkig och tröttande.

e) Upptecknaren bör icke gå för brådstördadt och, i synnerhet i början, altför examinerande till väga, utan först försöka genom egna berättelser, visor m.m. väcka intresset hos de personer, han för vinnandet af sitt syfte vändt sig till eller fått anvisning uppå.

f) Samlaren gör sina uppteckningar utan att fästa afseende vid att varianter från andra orter möjligen redan äro kända.

g) Samlaren bör företrädesvis uppsöka äldre, kunniga personer, som äga sagorna och visorna i friskt och godt minne.

h) Vid renskrifning bör varje saga, visa m.m. skrifvas i ett särskildt häfte i fortlöpande räcka.

i) Ingenting bör anses obetydligt och af sådant skäl förbigås. Det är bättre att anteckna för mycket än för litet.

Inför starten med insamlingsarbetet satsade litteratursällskapet på ett detaljerat, tryckt insamlingsformulär.

I del B II gavs detaljerade råd angående upptecknandet av visor. Barnlekar, visor och rim kunde upptecknas vid enkom arrangerade små tillställningar då de unga försökte överträffa varandra med att komma ihåg så mycket som möjligt. Vaggvisor fick man bäst av mödrar och barnpigor. I del III gavs ytterligare anvisningar gällande berättartraditionen. Bland annat konstaterades att ”Sagor samlas bäst vid festliga lag eller vid andra tillfällen, då flere personer äro samlade. Äfven om vinterkvällarna då folket sitter kring brasan berättas gärna sagor” och ”Ordspråken vinnas bäst genom flitigt umgänge med folket, som inflickar en mängd sådana i sitt tal”. ”Skrock och vidskepelse måste man oftast lefva sig in i, ty endast undantagsvis träffar man på så fördomsfritt folk, att man får direkta uppgifter härom.”

Motsvarande direktiv till insamlarna hade tidigare gjorts upp vid Finska Litteratursällskapet.²⁶ Det är intressant att notera att Lagus redan i detta första formulär i gruppen ”Avbildningar och beskrivningar” nämnde teman som hörde till den materiella folkkulturen, fast det skulle dröja innan sällskapet i sin insamling tog upp etnologin på sitt insamlingsprogram.

Isak Smeds – sällskapets första stipendiat

I maj 1888 inlämnade Isak Smeds (f. 1856), lektor i svenska språket vid lyceet i Joensuu, en ansökan om fältpengar för insamlingsarbete bland de svenskar som var bosatta i Hvittisbofjärd, Norrmark och Sastmola i Åbo och Björneborgs län. Smeds hade tidigare gjort motsvarande insamlingsarbete för Svenska landsmålsföreningen.²⁷ Efter Freudenthals positiva utlåtande beslöt man tilldela Smeds medel ur ständiga medlemmars fond och fältresan kunde inledas den 1 juli.

I den 30 sidor långa fältberättelse Smeds senare lämnade in beskriver han ingående situationen på arbetsfältet. I Sastmola och Hvittisbofjärd visade sig svenskan vara på avtynande. Med förfinskandet av skriftskolan följde förfinskandet av den ambulatoriska skolan. Prästerskap och andra myndighetspersoner medverkade alltså till att förfinskningsprocessen var omöjlig att undgå.²⁸

Smeds rodde omkring i skärgården på jakt efter resterna av det svenska språket. Han upptäckte att svenska talades endast undantagsvis, och då av äldre personer. För att få en överblick av situationen bad Smeds kapellanen i Hvittisbofjärd, Fredrik Wirberg, sammankalla en svensk gudstjänst. Kyrkan besöktes av 200 personer. Smeds talade vid gudstjänsten och höll också följande söndag ”ett lättfattligt föredrag ur Finlands förhistoria” vilket åhördes av ett femtiotal representanter för ”den svenska talande allmogen”, de flesta i åldern över 30–40 år. Smeds föredrag stärkte förtroendet för främlingen vars avsikter tidigare varit okända för ortsborna. Motståndet mot svenskan var cementerat: ”ortens präster och herrskap hade hånat och begabbat de svenskatalande beständigt för deras ålderdomliga språk, så att de blygdes att tala detta.” Den finska inflyttningen var stor, men Smeds menade att den målmedvetna agitationen mot svenskarna var orsak till språkets försvinnande.

Smeds avslutade sin fältberättelse med att framlägga hypotesen att svenskarna i Finland i tiden bott långt inne i landet, ända till trakten av Tammerfors. Sin teori byggde han på ortnamnens förekomst och menade därför: ”Vore det därför icke skäl att Svenska litteratursällskapet åtoge sig uppgiften att insamla och tolka Finlands ortsnamn. Kanske man på lingvistisk väg skulle komma till samma resultat som man kommit på arkeologisk.”

Vid styrelsens decembermöte 1889 antecknades att den första stipendiatens arbete inte uppfyllt de stränga krav sällskapet beslutat ställa på sina insamlare. Freudenthal, som åtagit sig granskandet av samlingen, hade mycket att anmärka på. Samlingen beskrevs som ”i hög grad oordentlig och bristfällig”, och Freudenthal menade att insamlaren inte i något stycke följt landsmålsföreningens direktiv som sällskapet tydligen använde sig av då det var fråga om språklig uppteckningsverksamhet. Smeds reseberättelse är inte heller som de senare tryckt i FoU.²⁹ Intressant är dock att Ernst Lagus, när han såg tillbaka på den tidiga insamlingen inom sällskapet, speciellt nämnde Smeds fältberättelse. Han menade att här funnits mycket av vikt att läsa med tanke på ortnamnsforskningen, men att berättelsen av någon anledning tyvärr fallit i glömska.³⁰

Omsorgsfullt gjorda samlingar av värde för forskningen

Några av de första insamlingsstipendiaterna Svenska litteratursällskapet själv sände ut var Johannes Klockars, Janne Thurman och Henrik Ståhl som alla fältarbetade sommaren 1889.31 De tre insamlarna är goda exempel på vilken typ av personer som engagerades i den tidiga insamlingsverksamheten. Fältstipendiaterna var aktiva personer som senare kom att påverka och engagera sig inom flera samhällsområden. I reseberättelserna berättar de om sina möten med folket och sin syn på kultur och historia. De äldsta reseberättelserna är detaljerade och beskriver arbetets förlopp på ett personligt sätt.

Varje samling skulle innehålla en detaljerad berättelse över hur fältarbetet planerats och förlöpt. På bilden en del av Henrik Ståhls fältberättelse från resan till norra Österbotten 1889.(SLS 10)

Bondsonen Johannes Klockars (f. 1867) var med om att grunda den första svenska ungdomsföreningen i Finland 1887, med avsikten att motarbeta ungdomens ”tomma och andefattiga lif”. Han var föreståndare för folkhögskolan i Kronoby i 27 år, riksdagsman under åren 1924–1927, känd nykterhetsman och vid sidan av många andra engagemang också verksam som läroboksförfattare.³² Klockars var den snabbaste att lämna in sitt fältmaterial som omfattade 39 sidor visor och en ordbok över Malaxmålet. Han skrev i sin fältberättelse att han kompletterade sin ordlista med hjälp av J. E. Rietz Svenskt dialektlexikon. Ordbok öfver Svenska allmogespråket och andra ordböcker. ”Genom flitigt umgänge och samtal med folket sökte jag tillegna mig de för målet egendomliga ord, som ej genom nämnda metoder redan blifvit antecknade”.³³ Sagor och visor hade han i viss mån tagit till vara, men då både Jakob Edward Wefvar (en av de främsta insamlarna i kretsen kring J. O. I. Rancken) och Isak Smeds tidigare varit ute i insamlingsärenden på samma ort fanns inte mycket nytt att ta till vara. Men Klockars misströstade inte:

Jag slutar ingalunda min redogörelse med att påstå, det forskningsfältet är uttömdt. Tvärtom återstår ännu mycket att uppleta och samla, mycket att taga vara på af forntidslämningar i språk, sång och saga, hvilka bevarats i folkets minne eller lefva på dess läppar.

Janne Thurman (f. 1866) hade ursprungligen börjat som samlare för landsmålsföreningen. Han hade senare en intressant karriär, doktorerade 1898, blev bankdirektör och grundade Grankulla villasamhälle.³⁴ Som stipendiat för litteratursällskapet inledde Thurman sin fältresa den 2 maj 1889.35 Under resans gång blev han också engagerad i Pargasdialekten:

Under detta arbete ökades intresset för målet med hvarje dag och slutligen insåg jag tydligt, att jag mer skulle gagna det Sällskap, som utsändt mig, genom att egna mig åt studiet af Pargasmålet, hvilket är en bland våra åldrigaste svenska dialekter, än genom att resa från socken till socken och uppteckna sägner, hvilka i språkligt hänseende alltid lämna något öfrigt att önska.

Huvudresultatet blev en ordbok över målet omfattande 4 200 ord. Dessutom insamlades visor, sagor, gåtor och folktro.³⁶ Thurman märkte genast att en del av folktraditionen inte kunde betecknas som direkt salongsfähig, t.ex. innehöll gåtorna ekivoka och vågade element som kunde stöta läsaren. I sin fältberättelse motiverar han sitt intresse också för detta material med konstaterandet att folkloren är en vetenskap ”som söker framställa allmogen just sådan den uppträder i sönn och söcken utan några poetiska tillsatser”. Om en insamlare utelämnade något skulle han alltså ”begå en falskhet” och förvrida kommande generationers bild av ”allmogens världsåskådning och intellektuella ståndpunkt”.³⁷

I reseberättelsen formulerade Thurman många av tidens uppfattningar. De första insamlarna hade en idealbild av ”folket”, och såg dem som en grupp människor som levde ett enkelt och asketiskt ålderdomligt liv i utkanten av civilisationen. Samtidigt mötte fältinsamlaren ett folk som nåtts av den moderna världen och levde enligt nutidens världsåskådningsmodell. För de utsända insamlarna fick traditionsprodukterna karaktären av relikter, omistliga skatter, vilka man med skyndsamhet måste ta till vara.

Pargasbon har redan för länge sedan utträdt ur romantikens tidsålder. Den lifliga sjöfarten har i väsentlig mån bidragit därtill. Man lyssnar ej mer, som för 60 år sedan, till sagor om troll och jättar. Trettonåringen t.o.m. föraktar dylika. Materialistiskt i högsta grad, som folket är, upptagas dess tankar helt och hållet af praktiska bestyr. Jag har därför särskilt vinnlagt mig om att taga vara på den ringa återstod af tro på öfvernaturliga makter som finnes kvar. Samlingen är ingalunda stor, men torde hafva värde just därför att den i tid blifvit räddad.³⁸

I sina slutord summerade Thurman resultatet av sin fältteknik. Samarbetet med ortsborna har gagnat båda parter:

Invånarna och jag hade under den långa samvaron blifvit vänner. De gåfvo åt mig sina dialektord, sin saga, jag åter berättade för dem om aftnarna tilldragelser ur fäderneslandets historia, händelser från den yttre världen: ”må arbite nu bara bli bra, så än dom höga herrana blir noigda”, voro de sista ord som af dem nådde mina öron, när jag med min packning vandrade bort.

Liknande tankar uttryckte Henrik Ståhl (f. 1864), folkskolläraren som även han började sin bana som insamlare för landsmålsföreningen. Ståhl rörde sig i norra Österbotten och samlade både visor, sagor, folktro och ordspråk. Han menade att insamlare som tidigare rört sig i samma trakter gjort att folk här redan hade en aning om vad insamlingsarbetet gick ut på:

Väl uttalar mången sin förundran öfver att man samlar sådant ”skräp”, men man träffar blott sällan personer som tror att man gör sina anteckningar för att roa sig på deras bekostnad. Endast i afseende å skrock och vidskepelse iakttaga flere ännu en stor förbehållsamhet och betrakta samlaren med misstro, ty dessa ärfda föreställningar, som isynnerhet ännu äldre personer segt hålla fast vid, vilja de blott motvilligt låta komma i dagsljuset.³⁹

Ståhl skrev att han främst funnit meddelare bland den kvinnliga delen av befolkningen. Hans insamlingsmetod var att presentera ett visfragment och försöka få sagesmannen att återge hela texten. På samma sätt kunde också folktro och vidskepelse insamlas. När insamlaren själv först berättat något resulterade det i att sagesmännen insåg att de själva hade liknande kunskap. Ståhl strävade efter att tala med varje sagesman åtminstone två gånger och konstaterade att ”efterskörden” vid ett återbesök kunde bli ansenlig.

Mårten Thors och Karl Ekman – de första favoriterna

Två män kan utnämnas till Svenska litteratursällskapets första betrodda favoriter vad gäller traditionsinsamlingen: folkskolläraren Mårten Thors och pianisten och dirigenten Karl Ekman. När dessa herrar väl börjat söka stipendier och bevisat sin kompetens som insamlare ställdes de ofta i första rummet vid stipendieutdelningarna.

Mårten Thors föddes i Oravais 1862. I likhet med många andra stipendiater beskrivs han i minnesrunorna som en mångsidig person som engagerade sig både i bildningsvärlden och i samhällslivet. I yngre år framträdde han även som berättare av sagor på bygdemål.⁴⁰ När Thors lämnade in sitt första stipendiatarbete till sällskapet 1890 var granskaren Ernst Lagus utlåtande inte odelat positivt. Samlingen karakteriserades som ”rätt värdelös” och Lagus menade att det brast i insamlarens materialkännedom. Det hjälpte inte att Thors samling omfattade hela 307 visor.⁴¹ Också melodiuppteckningen och klassifikationsförmågan uppvisade svagheter. Thors hade dock lyckats ta tillvara ett antal värdefulla ”riddareromanser”. Han hade emellertid inte själv kunnat identifiera dessa av Lagus så hett eftertraktade ballader utan inordnat dem i avdelningarna ”romanser”, ”kärleksvisor” och ”visor av blandat innehåll”.

Det gällde för sällskapets insamlare att välja ut ett material som tillfredsställde sällskapets (Lagus) önskemål, att hitta material som inte upptecknats förut och slutligen att teckna upp detta material på ett korrekt sätt. Värdet i att ta tillvara varianter av traditionsprodukter insåg man först senare.

Sommaren 1891 ansökte Thors åter om stipendium och trots det tidigare njugga omdömet räknades hans fälterfarenhet som merit. Hans klassifikationsförmåga hade nu utvecklats och Lagus betecknade det inlämnade materialet som ”intressant och med stor omsorg utfört”. Detta år ingick i samlingen också sagor, sägner och sånglekar. Även 1892 tilldelades Thors, trots hård konkurrens ett stipendium. Han hade visat sig vara, som styrelseprotokollet uttryckte saken, ”för den ifrågavarande uppgiften synnerligen lämplig”. Årets skörd fick idel lovord av Lagus som i sitt utlåtande skrev: ”Thors samlingar vore bland de rikligaste och bäst ordnade som hittills erhållits”. I samlingen ingick ”äfven åtskilligt som förut icke var kändt eller publiceradt, redigeringen vore gjord med stor omsorg och under noggrant iakttagande af de i sådant afseende af Sällskapet faststälda regler.”⁴² Thors utvidgade detta år sitt genreintresse till att omfatta även gåtor, ordspråk, ramsor, minnesverser och folktro. I fältberättelsen beskrev han sina strategier vid tillvaratagandet av folktron:

Trollformler, skrock och vidskepelse äro svåråtkomliga, men i enrum med den trollkunnige, och med tillhjälp av brännvin, pengar och ett sista tysthetslöfte brytes tystlåtenheten. Har man därtill i utbyte att ge en och annan trollformel, uppstår snart ett visst förtroende och man kan då vara säker på att få uppteckna all den ”vitenskap” trollkarlen bär på.⁴³

År 1893 var Thors igen en av de utvalda. Sagorna hade vid sidan om visorna blivit hans specialitet och om upptecknandet av dem berättar han:

De flesta sagorna äro upptecknade i Vörå i byar där jag äfven i fjor gjorde den rikligaste skörden. Att döma häraf synes Vörå ha stor tillgång på sagor. Ofta är det dock svårt att komma åt dem. Vöråbon är förbehållsam, reserverad mot främlingen och ytterst rädd för att komma i tidningarna. Efter längre bekantskap och förtroligt umgänge blir han något meddelsammare. Dock berättar han högst ogärna under arbetstid. Söndagseftermiddagen är den lämpligaste tiden, och man kan då göra en rätt god skörd om man lyckats ta honom på rätta sättet. Vanligen är det gossar och ynglingar som berätta sagor; flickor ha visor upptecknade. Äldre och gifta personer berätta sällan, dock värka stundom de yngres berättelser, att tungans band löses äfven hos de äldre.⁴⁴

Lagus utlåtande var även denna gång berömmande. Samlingen befanns vara ”omfattande och överhufvud värdefull samt i öfrigt omsorgsfullt redigerad”.⁴⁵ Thors fyra samlingar från åren 1890–1893 omfattar sammanlagt 2 747 sidor.⁴⁶ Hans undersökningsområde begränsade sig till Nykarleby, Jeppo, Munsala och Oravais, somrarna 1892–1893 även till Vörå. Den sammanlagda mängden visor och sånglekar är 753 medan sagornas antal uppgår till 221.

Den andra favoriten bland sällskapets insamlare under tidigt 1890-tal var Karl Ekman. Han var kantorson, född i Åbo 1869, studerade först filosofi och estetik och blev sedan Martin Wegelius elev vid Helsingfors musikinstitut. Åren 1907–1912 verkade han själv som direktor vid institutet. Första gången Ekman kontaktade sällskapet skedde när han till styrelsens majmöte 1890 lämnade in en försenad ansökan om att få samla visor i Pargas. Ekman bifogade rekommendationer av Richard Faltin, musiklärare vid Kejserliga Alexanders-Universitetet, och Martin Wegelius, direktor vid Helsingfors musikinstitut. Båda rekommenderade honom varmt för arbetet, framhöll hans korrekthet och omsorgsfullhet samt stora säkerhet i notuppteckning.⁴⁷ De starka utlåtandena övertygade styrelsen, och fastän stipendiemedlen för året redan var utdelade beviljade man 200 mk ur ständiga medlemmars fond för projektet.

En begeistrad Lagus yttrade sig om den samling omfattande 158 visor Ekman efter sommarens fältarbete lämnade in. Ekman hade inte som Thors ordnat sina visor enligt typ, utan alfabetiskt. I samlingen fann Lagus flera bevis för att den ”gamla kärnfulla riddareromansen” inte var död, och också rikhaltigt med sånglekar, en genre där ”det germanska gemytet träder så friskt och ogrumladt fram, i dessa från slägte till slägte nedärvda, ofta alldeles utmärkt vackra visor”.⁴⁸ År 1891 sökte Ekman åter om stipendium för fältarbete i Pargas, Kimito och Hitis. Det sammanlagda antalet visor var denna gång 148 och Lagus granskarutlåtande var entusiastiskt.⁴⁹ Sommaren därpå tilldelades Ekman stipendium, åter med motiveringen ”för ådagalagd skicklighet”. Fältresan gick nu till västra Åland och samlingen omfattade 193 visor, sånglekar och dansmelodier.⁵⁰ Detta år var Lagus utlåtande några grader svalare och innehöll det av honom ofta använda omdömet ”samlingarna äga ett visst värde”. Visorna var visserligen till stor del kända sedan tidigare, men upptecknade med minutiös noggrannhet. Ekman tilldelades gratifikation för sitt arbete.⁵¹

De bästa visupptecknarna kunde också dokumentera melodierna på ett sakkunnigt sätt. I den av Karl Ekman år 1890 inlämnade samlingen visor från Pargas ingick bl.a. balladen ”Liten Karin”. (SLS 16)

Karl Ekman skrev inga reseberättelser, men i artikeln ”På visinsamlingsresor” skriven för tidningen Åland berättade han om sina strapatser under fältresan på Åland. Ekman menade att visgenren var ”stadd i nedgång”. Riddarvisor och romanser kom endast äldre personer ihåg stumpar av. Han beklagade att ungdomen tyckte att dessa åldriga ballader var ”rysligt urmodiga” och menade att den unge ålänningen uppmärksamt borde lyssna på och själv lära sig de gamla gummornas visor och sålunda rädda den gamla folkpoesin. Fältarbetet var inte mödolöst. Insamlaren möttes av misstrogna blickar och kunde t.o.m. bli avvisad, och ofta tyckte gummorna att den unge mannen bara var ute för att ”göra spitakel med gamla människor”. I kvistiga situationer gällde det att bemästra fälttekniken och Ekman delade med sig av sina tips. För att nå ett gott resultat rekommenderade han att intervjuaren till en början pratade en stund om varjehanda ämnen och först sedan ledde in samtalet på sångkonsten i byn. Ett effektivt sätt att få gummorna att sjunga var att överlämna ”en kaffestrut”. Gubbarna stämde gärna upp sin sång efter en liten ”tår” och de unga flickorna fick man lättast att sjunga ”genom oskyldig småkurtis”. Fältinsamlingen på Åland gick lättare än i de åboländska socknarna. Ålänningens vackraste drag var att vara tillmötesgående och frikostig, berättade Ekman. Skyggheten och ängsligheten var ”som bortblåsta av de friska havsvindarna”. Artikeln avslutades med orden: ”Den glädje man känner i de enkla allmogestugorna är en helt annan och mycket ofta förmer, än den tyvärr icke sällan konstlade glädjen i de fina herrskapssalongerna i städerna”.⁵²

”Samlingarna äga ett visst värde” – kvalitetskontroll och betygsättning

I Svenska litteratursällskapets styrelseprotokoll refererades i detalj hur det traditionsvetenskapliga arbetet framskred. Det var ett årligt kretslopp. På våren lediganslogs stipendierna och urvalsprocessen satte i gång. Efter fullgjort arbete inlämnades materialet och fältberättelserna varpå styrelsen utsåg granskarna. I praktiken delades samlingarna upp mellan Ernst Lagus och A. O. Freudenthal, medlemmar i Folkloristiska kommittén,

Litteratursällskapets fältstipendier blev snabbt kända och ansökningarna började strömma in. Styrelsen visste att man kunde välja och vraka. Våren 1890 inlämnade t.ex. Victor Allardt i god tid en ansökan om fältpengar för insamling av visor och folkmelodier i Nyland, men styrelsen väntade sig ett större intresse och beslöt att utannonsera stipendiesumman (600 mk) i tidningarna.⁵³ Till aprilmötet hade man fått in sammanlagt fem ansökningar och Freudenthal uttalade sig genast om ansökningarna och deras ”större eller mindre vikt för forskningen”. Stipendierna tilldelades Freudenthals student, fil.kand. Karl Alexander Björksten som behövde samla in material för sin avhandling om Borgåmålet, folkskolläraren Mårten Thors som skulle samla folkvisor, sagor och sånglekar i Österbotten och sångläraren Victor Allardt. Utan stipendium blev Isak Smeds som hoppats få fortsätta sitt insamlingsarbete i nordvästra Satakunta, och studerande R. J. Sjöblom som lämnat in en samling visor från Pargas till sällskapet redan 1887.54

Våren 1891 uppgick antalet stipendieansökningar till nio. Freudenthal var genast beredd ”att afgifva utlåtanden om sökandenas kompetens” och på hans förordan tilldelades Selim Perklén ett stipendium för insamling av sagor, skrock, vidskepelse i Sjundeå, Kyrkslätt och Ingå, Mårten Thors medel för att fortsätta insamlingen från förra året och Theodor af Reeth för insamling av dialekt, sagor, vidskepliga bruk samt ”säregna etnografiska föremål”. af Reeth skulle fältarbeta i de kring Vasa belägna Mustasaari, Kvevlax och Solv socknar ”hvars språk och folkegendomligheter både stadens närhet och folkskolorna redan länge bidragit till att bortnöta.” Karl Ekman beviljades som tidigare nämnts ett extra stipendium.⁵⁵ Det är okänt på vilka grunder stipendieansökningar sållades bort. Klart är att personer som visat sig kompetenta, såsom Thors och Ekman, stod i förtur. Ingenting i formuleringarna i de övriga ansökningarna talar för större eller mindre potentiell kompetens för arbetet, men antagligen var också den föreslagna insamlingsorten av betydelse. Våren 1892 förklarades Ekman och Thors ”för den ifrågavarande uppgiften synnerligen lämpliga”. Bland de sökande fanns också A. J. Nygren vars böcker om byrallor tydde på kompetens. Bland dem som ratades fanns några personer som senare godkändes som stipendiater, studerande Alfred Forss och folkskolläraren John Finnäs.⁵⁶

Ännu 1893 kunde den sökande själv föreslå insamlingsort, vilket också den i många ansökningar använda formuleringen ”undertecknad vore sinnad att besöka” antyder. Valet föll åter på Thors, samt studerande J. Torckell som motiverade sitt val av Föglö, Kumlinge, Brändö, Vårdö och Saltvik som undersökningsområde med följande: ”Till följd af nämnda öars aflägsna och isolerade läge, torde flere gamla folkvisor, melodier sagor mm. vilka annorstädes redan dött ut, härstädes ännu fortlefva och sålunda en god skörd kunna göras”. Folkskolläraren John Finnäs inlämnade det här året en förnyad ansökan, nu med en mycket detaljerad resplan. Då ansökningarna i allmänhet var ganska kort och vagt formulerade uppskattades sannolikt Finnäs mera genomtänkta formulering. Bland dem som blev utan stipendium 1893 återfinns bl.a. folkskollärarinnan Sofie Lithenius, senare känd bl.a. som tonsättare till några av våra populäraste julsånger.⁵⁷

Våren 1894 inkom hela tretton stipendieansökningar, alla berörande ungefär samma insamlingsteman: sagor, gåtor, visor och dialekt. På majmötet hade man fattat beslut om att sträva efter en regional bredd. Folkhögskoleleven Isak Alexius Björkström fick medel för insamling i Nyland, studerande Johan Alex. Sjöblom på Åland och John Finnäs fick fortsatt förtroende, detta år för insamling i Esse i norra Österbotten.⁵⁸ Till styrelsens möte 1895 inkom en försenad ansökan som ansågs vara av så stort intresse att ett extra stipendium beviljades för saken.⁵⁹ Det var Selim Perklén som ansökte om pengar för fältstudier i Estlands svenska delar. I sin fältberättelse berättar Perklén att han sedan länge varit intresserad av den svenska befolkningen i Estland och dess ålderdomliga och i flera avseenden intressanta språk. Han började sin fältresa på Rågöarna, men där var skörden klen: ”några visstumpar sjungna med en enformig melodi.” Befolkningen beskrevs av Perklén som ”ytterst misstänksam och försiktig, något som icke är att undra över då den har fått pröfva tillräckligt af adelsvälde, förtryck, orättvisor och öfvergrepp af alla slag”.⁶⁰ Från Nuckö fick Perklén dock in 37 sagor, folktro och en ordsamling som kompletterade A. O. Freudenthals och Herman Vendells Ordbok över Estländsk-svenska dialekter (1886).

Herman Vendell som 1877–1881 själv gjort fältarbete i Estland i Nyländska avdelningens och Svenska landsmålsföreningens regi fick granska Perkléns samling.⁶¹ Han menade, trots vissa detaljanmärkningar, att Perklén ”på ett samvetsgrant sätt fyllt sin ingalunda lätta uppgift.” Vendells detaljerade utlåtande visar hur omsorgsfullt sällskapets granskare kunde gå till väga vid sitt synande av samlingarna. Granskningen innebar ofta en verklig närläsning av det inkomna materialet där det nya stoffet vägdes mot vad som tidigare gjorts på området, bedömdes och belönades.⁶²

De till litteratursällskapet inlämnade samlingarna skulle vara snyggt renskrivna och systematiskt ordnade. På bilden några metoder att bota ”drygslun” (hemlängtan) upptecknade av Mårten Thors sommaren 1892. (SLS 28)

I originalprotokollen ingick som bilagor granskarutlåtanden och andra handlingar med anknytning till den traditionsvetenskapliga verksamheten. Ibland utgör skrivelserna små talande ögonblicksbilder, liksom det utlåtandet om Janne Thurmans samling sagor och sägner från Pargas som Ernst Lagus lämnat in till majmötet år 1891.63 Här möter oss en Lagus på soligt sommarhumör!

Ehuru ett och annat kunde anmärkas mot den af hr Thurman gjorda indelningen af de egentliga sagorna och sägnerna, måste jag skänka samlingen i dess helhet så till form som innehåll ett ganska fördelaktigt vitsord. Framställningen är i regeln fullkomligt folkelig, och äfven innehållet är i allmänhet sådant.⁶⁴

Redan från början var granskningsarbetet noggrant och systematiskt. Våren 1890 hade Freudenthal åtagit sig granskandet av Ståhls och Klockars samlingar. Den förras samling bedömdes som ”gedigen och utförd med omsorg” och belönades med en gratifikation på 50 mk, medan Klockars material ”ägde värde” och vittnade om ”ordentlighet och omsorg”. Noggrannheten i förfarandena visas av att Lagus ännu skulle granska melodiuppteckningen. Trots att materialet enligt honom hade ”ett bestämt värde” fann han ett stort antal oriktigheter i taktindelningen och osäkerheter visavi tonarterna som måste rättas till.⁶⁵ Ett annat exempel på ett arbete som Lagus granskade är Theodor af Reeths samling från 1891. I samlingen syns Lagus kommentarer i marginalen. Varje visa har noga gåtts igenom. Tre häften kärleksvisor, skämt- och emigrantvisor har behäftats med omdömet ”ringa värde” och ”utan värde”. Enligt sin ansökan ämnade af Reeth avbilda ”säregna föremål”. Några ritningar finns dock inte i den arkiverade samlingen och när Lagus vid novembermötet 1893 fått in hela af Reeths samling och granskat den är utlåtandet platt: ”samlingen har ej befunnits äga något större eller själfständigare värde”.⁶⁶

Även traditionsmaterial som spontant lämnades in till sällskapet utöver den organiserade stipendiatverksamheten skulle gås igenom, godkännas eller förkastas. Hösten 1890 hade t.ex. Uno Stadius inlämnat en samling visor som gått till granskning hos Lagus. Samlingen befanns vara en intressant ”blandning av finsk och svensk karaktär”. Här fanns mycket hämtat ”ur skolsalen eller konsertestraden”, men då vissa melodier var originella, ”t.o.m. vackra”, föreslogs volymen Nyland III som uppmuntrande premie till insändaren.⁶⁷ Bedömningen kunde också vara hård. I John Finnäs samling har Lagus med blyerts skrivit sin kommentar på första sidan:

Reseberättelsen saknas, likaså ordlistan som utlofvats. Innehåller 90 visor utan melodier. De flesta modärna kärleksvisor och sjömanssånger, några skämtvisor, några äldre ballader, delvis i hög grad vanstälda. De modärna genomgående utan poetiskt värde, i regeln ett nog skralt rimmeri som blir meningslöst då melodi saknas. Samlingen är utan större värde.⁶⁸

Ett exempel på en väl sammanställd samling som inlämnades till sällskapet är Alfred Takolanders samling från östra Åland, Houtskär och Korpo. Takolanders fältberättelse visar att han sommaren 1898 var ute i en månad och nitton dagar, från den 4 juni till den 23 juli. Skörden blev rik: 247 gåtor, 903 ordspråk, 250 nummer skrock, 22 lekar, 64 krigsminnen, historiska sägner och lokaltraditioner, 165 ord, 58 nummer ”diverse” (ramsor, böner, skrock), 138 bomärken, 49 tydor, 50 ringlekar samt 24 dansmelodier och marscher. Lokala kantorer hade hjälpt honom med notupptecknandet.⁶⁹ Sällskapets traditionsinsamlare rekommenderades att inte ta tillvara det välbekanta. Takolander anmärkte t.ex. att han inte upptecknat ”vanliga” ordspråk av typen ”Morgonstund har guld i mund”, ”Bättre sent än aldrig” och annat som fanns tryckt i Zacharias Topelius Boken om vårt land. Annars följde Takolander rådet att hellre ta till vara för mycket än för litet, ”hvaraf följden blifvit att nog grofkorniga saker icke sällan fått plats i samlingarna. Jag har emellertid ej velat utmönstra dylika ’grofkornigheter’, emedan de ofta äro af mångsidigt värde”. Utlåtandet över den rika samlingen blev också mycket positivt: ”Samlingen är en af de värdefullaste som hamnat i Sällskapets arkiv och vittnar alt igenom om stipendiatens intresse för ämnet, samvetsgrannhet och skicklighet.” 70

Folkloristiska kommittén kunde också vara både nyckfull och sträng. När Takolander nästa sommar lämnade in en samling ortnamn från Saltvik blev utlåtandet genomgående negativt. Undertecknare var dessutom samtliga kommittémedlemmar, A. O. Freudenthal, Reinhold Hausen, Ernst Lagus och Hugo Bergroth. Takolander, som inte meddelats om kommitténs utlåtande direkt utan fått vetskap om saken via omvägar, blev bestört. I sitt brev till styrelsen skrev han:

Sedan jag dels på privat väg, dels ur Sällskapets ”Förhandlingar och uppsatser” till min smärta erfarit att Sällskapet icke ansett resultatet af min i egenskap af Sällskapets stipendiat för uppteckning af ortnamn inom Saltvik socken sommaren 1899 företagna resa tillfredsställande, beslöt jag omedelbart att i min hemsocken på lediga tider börja uppsamla folklore för att i sinom tid såsom ”reparation” kunna insända dem till sällskapet. Detta lika mycket på det att Sällskapet icke skulle finna sig lidande genom mitt förvållande som för att visa, att, där jag till äfventyrs brustit, motiven icke varit så fula som måhända synas kunde och att de allra minst stå att söka i bristande intresse eller i lust att på Sällskapets bekostnad se egna ekonomiska intressen till godo.⁷¹

Takolander sände in en kompletterande samling och skrev: ”I det jag vågar hoppas att Sällskapet genom medföljande lilla samling skall känna sig helst i någon mån godtgjordt, ber jag vördsamt Sällskapet öfverse och förlåta den skuld jag kan ha i att samlingen från Saltvik – den första i sitt slag – ej blef hvad Sällskapet önskat.”

Ernst Lagus hade mycket bestämda åsikter om vad han ansåg vara av vikt att införliva i sällskapets traditionssamlingar. I sitt utlåtande över de visor, trollformler, och ordspråk som Johan Anders Nygren från Vasa lämnade in skrev han:

Endast få af visorna hade ett värkligt estetiskt eller folkloristiskt värde. Dock fästes uppmärksamheten vid fyra, delvis mycket missbildade varianter till gamla riddareromanser. Några nummer t.ex. Spinnvisa, kunde als icke räknas till folkvisans område. I dess helhet måste således samlingen betecknas såsom ganska värdelös. Något bättre var däremot herr Nygrens lilla samling ordspråk, talesätt m.fl. Den svenska österbottningens nyktra, ofta särdeles fintliga humor kom i många fall af dem till sin fulla rätt.⁷²

I samlingarnas marginaler syns spåren av Lagus granskariver. Det rörde sig om en verklig närgranskning av materialet, i ovannämnda samling finner vi vid vissa notuppteckningar kommentarerna ”felaktig” och ”på tok”.

Det värdefullaste en traditionsinsamlare kunde hitta var enligt Lagus ”riddarromanserna”, balladerna med medeltida anor. Lagus var under denna tid sysselsatt med att utge visor i materialutgåvan Nyland och bad om tillstånd att där få publicera även sådant som insamlats i sällskapets regi. Sällskapets samlingar kom alltså delvis att publiceras tidigt, även om det inte var i den egna skriftserien. Paradoxalt nog insamlades de bästa och flesta balladerna av Greta Dahlström och Alfhild Adolfsson först på 1920–1930-talet, efter Ernst Lagus död.

En tidig frågelista

Redan i sina första planer för insamlingsverksamheten hade Ernst Lagus framkastat förslaget att Svenska litteratursällskapet borde annonsera i tidningarna om insamling av traditionsmaterial. Denna tanke togs upp vid styrelsens aprilmöte 1893 då Svenska landsmålsföreningen inlämnade en ansökan om tryckningsbidrag för ett frågeformulär som skulle användas vid insamlandet av material för en etnografisk ordbok. I de nuvarande samlingarna fanns inte tillräckligt material för en sådan bok, och man planerade samla sammanhängande skildringar där de etnografiska benämningarna skulle ingå. Styrelsen beslöt bevilja pengar för ändamålet.⁷³

Svenska litteratursällskapets frågelistverksamhet fick en anspråkslös början. De två svar som inkom på den första frågelistan om fiske betecknades dock vara ” med stor sakkännedom och noggrannhet författade”. På bilden August Jakobssons svar som behandlade Kronoby och Larsmo. ( SLS 41)

Frågelistan med temat fiske distribuerades med folktidningen Veckobladet. I förordet, som hade rubriken ”Till allmänheten”, beskrevs det arbete den finska föreningen Muurahaiset gjorde och redogjordes för vikten av att utföra motsvarande undersökningar också på svenska. Det hela var utformat som en pristävling och för de bästa beskrivningarna skulle sällskapet utbetala två pris om 50 à 25 mk. Man kan alltså se detta som ett tidigt försök till etnologisk insamling.

Frågorna var grupperade under rubriker som ”Nätfiske”, ”Notdragning”, ”Fiske med ryssjor, lanor, katsor, fördämningar och håv”, ”Ljustring”, ”Klubbning”, ”Fiskskytte”, ”Mete”, ”Krokfiske”, ”Dragfiske”, ”Fiske med ålkistor” och ”Kräftfångst”. En frågegrupp berörde seder och bruk samt övertro med anknytning till fiske. Frågeformuläret omfattade 18 olika undergrupper med ett hundratal delfrågor.⁷⁴ Hur skulle då en sådan frågelista besvaras? Hugo Bergroth skrev så här i företalet: ”Bäst äro de beskrifningar, som till innehållet fullständiga, jämväl erbjuda upplysande teckningar af de enskilda föremålen. Benämningarna böra upptecknas fullkomligt ljudenligt, så som det uttalas på orten.”

Företagets höga ambitionsnivå avskräckte de potentiella svararna. Formuläret sändes ut i 1 000 exemplar men resulterade endast i två svar, insända av August Jakobsson från Kronoby och Larsmo och K. P. Pettersson från Nagu.⁷⁵ Meddelarna hade båda tidigare inlämnat traditionsmaterial till sällskapet och Freudenthal betecknade svaren som ”med stor sakkännedom och noggrannhet författade”.⁷⁶ Landsmålsföreningen fortsatte trots den klena framgången distribuera frågelistan via sina lokala ombudsmän. Man planerade utarbeta sammanlagt sexton frågelistor där olika ämnen årligen skulle efterfrågas (på programmet fanns byggnadsskick, kläder, hantverk, mathushållning, högtider, lekar, kyrka och skola). Föreningen äskade om finansiering för detta sjuåriga projekt av litteratursällskapet, som inledningsvis beslöt understöda projektet i tre års tid med 100 mk per år – med villkoret att materialet skulle tillfalla sällskapet.

År 1907 återupptogs tanken på den etnografiska ordboken. Man trodde att det bristande intresset för frågelistan om fiske delvis kunde ha berott på de låga penningpriserna. Folkloristiska kommittén utlyste nu två stipendier à 100 mk för de bästa beskrivningarna av fiske i den åländska skärgården. Även denna gång inkom endast två svar, insända av K. Ideman från Kökar och Frans Österblom från Kimito.⁷⁷ Frågelistverksamheten kom igång på allvar först trettio år senare då Folkkultursarkivet inledde sin verksamhet.

Katalogisering och striktare insamlingsmetodik

Svenska litteratursällskapets traditionsvetenskapliga insamlingsarbete hade kommit väl igång och snart blev det aktuellt att summera var man egentligen stod och hur arbetet skulle fortsätta. Ernst Lagus hade för en engelsk kongress 1891 utarbetat en sammanställning rörande svensk folkdiktning i Finland vilken på sällskapets bekostnad hade översatts till franska. Översikten trycktes även i Förhandlingar och uppsatser.⁷⁸ Här presenterades allt som i tryck utkommit på den svenska folkdiktningens område i Finland och också de reseberättelser som publicerats i FoU ingick. Lagus tog även med dialektologiska artiklar i de fall man använt sagor, visor, gåtor eller andra traditionsgenrer som språkprov. Han ansåg också att person-, ort- och djurnamn skulle räknas till folklorestiken, såsom han benämnde vetenskapen.

Också vad gällde det hittills insamlade traditionsmaterialet kände Lagus sig sinnad att sammanställa en katalog. Det gällde att fastslå vilka ämnesområden som kunde anses vara klart utforskade, och vilka som krävde fortsatt arbete. Samtidigt var det viktigt att inventera vad som fanns arkiverat på annat håll, t.ex. hos Svenska landsmålsföreningen och i J. O. I. Ranckens samlingar i Vasa. Av sällskapets styrelse fick Lagus i uppdrag att kontakta Rancken om en eventuell donation av det av honom insamlade materialet till Svenska litteratursällskapet, men detta initiativ stötte genast på problem. Rancken dog nämligen samma dag Lagus brev anlände till Vasa och man beslöt kontakta arvingarna senare i ärendet.⁷⁹

De till litteratursällskapet riktade stipendieansökningarna var ofta formulerade med snirklig underdånighet. Alfons Takolander som sökte ett stipendium våren 1898 inledde sin anhållan med orden: ”På grund af varm kärlek till folkloristiskt arbete vågar undertecknad härigenom ödmjukast anhålla att komma i gunstbenägen åtanke vid bortgifvandet af det stipendium som Svenska litteratursällskapet i Finland anslagit för folkloristiskt arbete inom Raseborgs härad”. (Bilaga till protokoll fört vid SLS styrelsemöte 26.5.1898.)

Lagus översikt fram till 1891 visar att antalet samlingar i sällskapets ägo uppgick till 47, varav tio var från Österbotten, sjutton från västra Finland och tio från Nyland. De österbottniska samlingarna innehöll mycket visor och sagor, och tillsammans med Ranckens samlingar kunde man anta att mer inte fanns att samla in av dessa genrer. Norra Österbotten var dock mera undersökt än de sydligare socknarna. De åländska och åboländska socknarna var ojämnt utforskade. ”Nyland är tvivelsutan noggrannast utforskadt och har väl knappast något nytt om folkvisor och sagor att erbjuda. Ännu finns säkert visor och sagor att hämta i västra Finland”, konstaterade Lagus. Han fastslog att den folkloristiska insamlingen härefter främst skulle fokusera på skrock, vidskepliga bruk, gåtor, ordspråk, lekar, barnrim och dansmelodier.

Vid styrelsens möte i april 1895 fortsatte diskussionen om förvärvandet av Ranckens samlingar. Lagus hade besökt Vasa lyceums bibliotek för att inventera materialet. En kommitté bestående av Lagus och professor R. A. Wrede gavs i uppdrag att förhandla med Ranckens arvingar om en donation av materialet till sällskapet, där uppteckningarna skulle vara tillgängliga för forskare.⁸⁰

Lagus tycks i detta skede ha haft en vision om att litteratursällskapets samlingar skulle utformas till något av ett ”centralarkiv” över hela det folkloristiska materialet på svenska i landet. Han hade räknat ut att det hittills från språkområdet sammanlagt fanns insamlat 1 150 sagor, 4 000 visor, 408 sånglekar, 231 barnvisor, 125 dansmelodier, ca 1 500 nummer skrock, 1 100 ordspråk, 400 gåtor och 1 426 melodier. Det fortsatta insamlingsarbetet föreslogs ske metodiskt. Stipendierna skulle lediganslås enligt landskap och tema, och man planerade kontakta folkhögskolorna för att värva nya insamlare. Vid styrelsemötet i april 1896 föreslog Lagus tillsättandet av en kommitté för att uppgöra ett fullständigt program för den fortsatta insamlingen. Här ingick förutom han själv A. O. Freudenthal, Herman Vendell, Hugo Bergroth och Oskar Hultman.⁸¹ Ett år senare presenterade kommittén för styrelsen ett betänkande med följande fokuseringspunkter:

1. Sällskapets stipendiater skulle inte längre samla visor.

2. Likaså var sagosamlingarna tillräckliga, medan historiska sägner och lokaltraditioner ännu borde samlas.

3. Viktiga insamlingsobjekt var också gåtor, ordstäv, lekar, seder och bruk, skrock och vidskepelse, barnvisor, barnrim, vaggvisor, vallvisor vartill man borde börja fästa uppmärksamheten vid ortnamn, personnamn, både förnamn och tillnamn samt bomärken.⁸²

För övrigt ansåg kommittén att sällskapets stipendiater i framtiden borde tillhandahållas sakkunnigt utarbetade instruktioner, ”dem de egna att noggrant följa och hvilka böra uppgöras på basen af hvad tidigare insamlats på de orter, dit stipendiaterna af sällskapet sändas.”

Ansökningarna visar att de personer som intresserade sig för fältinsamling i sällskapets regi var angelägna om att bli valda och därför sände in en mängd bilagor, skolbetyg, prästbetyg och rekommendationer. Formuleringarna i ansökningarna var ofta underdåniga och vördnadsfulla. Man var färdig att i alla avseenden rätta sig efter givna bestämmelser och försöka förkovra sig för att fylla de uppställda kraven. En del stipendiater iakttog de nya strikta direktiven så ordagrant att de medvetet ignorerade material som inte räknades upp i insamlingsprogrammet. I Theodor Bertells reseberättelse från sommaren 1906 kan man se ett exempel på detta:

I Östanåker, Södra Finström finns en äldre bonde, Erlandson, som öfver hela fasta Åland allmänt anlitas såsom djurläkare och ofta med god framgång försökt sig på att bota sjukdomar hos människor. Jag antecknade litet som han berättade om sig själf och sin svärfader, hvilken skulle ha varit ännu skickligare än han själf. Då dessa anteckningar antagligen icke voro af något intresse för Svenska litteratursällskapet, har jag icke infört dem i mina samlingar.⁸³

Ett problem var också uppfattningen att det som redan samlats av någon annan inte ansågs värt att ta till vara. Alfred Strandberg skrev i sin reseberättelse 1896:

En riklig tillgång på folkvisor har inom forskningsområdet förekommit, men enär sådana icke upptagits i det från Sällskapet erhållna arbetsprogrammet, och då de dessutom synts mig endast utgöra varianter till de af M. Thors inlämnade visorna har jag icke ansett skäl att egna tiden till insamling af dessa.⁸⁴

Så småningom insåg dock insamlarna själva att det fanns ett intresse i varianter av traditionsprodukterna. J. Dahlbo skriver t.ex. i sin reseberättelse att han utgick från sägner han hört numera avlidna äldre släktingar berätta, och i och med fältintervjuerna med sagesmännen kontrollerade ”att dessa stämde”: ”Berättelsen om sjöjungfrun som jag har hört av min farmor, berättas därvid olika af kontrollanterna: min far och min farbroder. Om dessa variationer har jag f.ö. anmärkt i slutet af sägnerna.”⁸⁵ Lagus utlåtande var dock kritiskt. Dahlbo hade begärt 200 mk som inlösen av materialet, men ”stilen var något vårdslös och upptecknaren hade icke ställt sig till efterrättelse de råd och regler, som Sällskapet utgifvit för insamlarena af folkloristiska alster”.⁸⁶ Bland sägnerna fanns dock några ypperliga historiska exempel som motiverade den önskade penningsumman, med vilken Dahlbo ville betala några av sina sagesmän.

Ett exempelår

Det kan vara av intresse att närmare granska ett av de rikaste åren vad gäller stipendieansökningar. Våren 1899 hade Folkloristiska kommittén föreslagit utdelning av tre stipendier à 200 mk, ett för insamling i Österbotten (Pedersöre, Larsmo och Purmo), ett för Nyland (Raseborgs härad) och ett för Åland (Eckerö och Hammarland). Ämnen för året var historiska sägner, lokalhistoria, skrock, ordspråk, bomärken, gåtor, lekar och om möjligt dansmelodier. På Åland skulle man ytterligare fråga om de gamla postrotarnas färder mellan Åland och Sverige. Ett extra stipendium anslogs för uppteckning av namn på byar, gårdar och naturplatser. Man hade breddat tematiken och utarbetat ett tydligare insamlingsprogram.⁸⁷

Året 1899 var med sina 23 ansökningar ett rekordår.⁸⁸ Förteckningen över de sökande visar att lärarna och lärarkandidaterna var i majoritet. Den yngsta sökanden var skoleven Filip Sundman från Helsingfors som under tre års tid kom att tilldelas fältstipendier. I sin ansökan presenterade han sig som en 19-årig reallyceist, ”2dra man på klassen”. Vid behov kunde han prestera intyg över ”sund kroppskonstitution äfvensom rekommendationer”. Sundman garanterade sig ha ”håg och lust för den uppgift, som är stipendiaten förelagd” och lovade sköta sitt uppdrag med energi och samvetsgrannhet. ”I hoppet att komma i benägen åtanke, tecknar jag med utmärkt högaktning Filip Sundman”, avslutades brevet.⁸⁹ På kommitténs förslag tilldelades Sundman Nylandsstipendiet, Erik Finne fick Österbottenstipendiet och Ålandsstipendiet gick till K. O. Danielsson.⁹⁰

Med tiden lediganslogs litteratursällskapets fältinsamlingsstipendier med noga specificerade intresseområden. Annonsen berör insamlingen 1901.

När Sundman året därpå åter ansökte om stipendium kunde han redan tala med den erfarna fältarbetarens röst. Han hade nu lärt sig umgås med sina sagesmän på rätt sätt. Också den vita mössan, som han före sommaren hoppades få, skulle ”bidraga till att allmogen med förtroende och välvilja skall omfatta mina sträfvanden”. Med löfte om samvetsgrannhet och ihärdighet lovade han att ”Sällskapets dyrbara förtroende till mig icke skall komma på skam”.⁹¹

Insamlingsverksamheten hade vuxit sig stor, ansökningarna var många och reglerna striktare. Det beslöts att styrelsen varje år på januarimötet skulle tillsätta en kommitté som fick i uppdrag att göra upp årets insamlingsprogram, utarbeta instruktioner och granska samlingarna. Stipendierna lediganslogs i februari, ansökningarna skulle inlämnas före den 10 april och beslut fattades på aprilmötet.⁹² Stipendiaterna var oftast yrkesfolk med många arbetsuppgifter. Det var därför inte alltid så lätt att hinna uppfylla sällskapets allt strängare krav på grundligt utfört arbete. Erik Finne beklagade t.ex. i sin fältberättelse att samlingen han lämnade in inte var så stor som planerat. Tiden hade blivit knapp eftersom han också verkade som folkskollärare, postföreståndare och organist i Purmo.⁹³

”En slarfver af allra högsta grad” – försumliga stipendiater

År 1899 var ett märkesår också på ett annat sätt – aldrig tidigare hade så många fjolårsstipendiater varit försumliga eller sena med att leverera sitt fältmaterial. Genom åren förekom naturligtvis alltid problematiska stipendiater. I protokollen förekommer pikanta incidenter som beskriver svårigheterna. Ett exempel på en opålitlig stipendiat var Karl Alexander Björksten, Freudenthals student, som två år efter att ha beviljats stipendium fortfarande inte inlämnat något material och dessutom befanns vara försvunnen.

Med anledning häraf beslöts att bref skulle aflåtas till ombudsmannen i Borgå, rektor Strömborg, med förfrågan angående Björkstens vistelseort och anhållan att han måtte, ifall han å orten anträffades, förständigas att fordersammast insända reseberättelse och inom nästkommande september sina under resan gjorda samlingar.⁹⁴

På styrelsens möte i maj 1892 meddelades det att Björksten hittats på Sarvlax egendom i Pernå socken. Han beviljades uppskov och lämnade slutligen in sin samling till septembermötet. I sin fältberättelse redogör han detaljerat för sina svårigheter att fullfölja insamlaruppgiften.⁹⁵

Ernst Lagus var nitisk i sin utvärdering av det traditionsvetenskapliga materialet. Till styrelsens septembermöte 1901 hade han utarbetat en exakt tabell över vad det traditionsvetenskapliga insamlingsarbetet dittills kostat sällskapet och vad man fått för pengarna. Man kunde i detta skede förteckna 77 samlingar av vilka 41 insamlats av stipendiater. Stipendiaterna hade erhållit sammanlagt 8 450 mk som stipendier och 925 mk som gratifikationer, vartill kom en del bokpris. 36 samlingar hade sällskapet erhållit som donation. Lagus tabell visar också hur materialet fördelade sig mellan genrer och uppteckningsorter. (Bilaga till protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.9.1901.)

Reglerna var stränga och klara, men iakttogs inte alltid av stipendiaterna. När M. Forss ”ändtligen insäntdt” sin samling folktro från södra Österbotten befanns den vara obetydlig till innehållet. Reseberättelsen var också knapphändig och dessutom påpekades i utlåtandet att ”herr Forss tämligen godtyckligt ändrat den plan för insamlandet som han egt att följa”.⁹⁶ Även andra problematiska fall väckte irritation. Vid marsmötet 1900 diskuterades K. O. Danielssons samling från Åland. Han hade sänt in bara några sidor värdelösa uppteckningar och man krävde att få en förklaring. Det hade tidigare varit tal om att stipendiaterna kunde behöva frågelistor som hjälp i arbetet. Men förfarandet att använda sig av tidigare insamlares frågeställningar kunde också slå fel. Danielsson hade nämligen använt sig av J. Torckells äldre samling om folktro som frågelista. Hans kontroll av förekomsten av sägnerna i Torckells samling på de egna undersökningsorterna resulterade i att samlingen i det närmaste blev identisk med Torckells arbete. Reinhold Hausen rasade: ”Under sådant förhållande, då det ligger i öppen dag att ett sällskap, då det tilldelar åt en person ett stipendium för att från folkets egen mun uppsamla lokala traditioner, äger rätt att af bemälde person fordra något väsentligen mer än att han som resultat af sin resa åt Sällskapet presterar blott och bart ett simpelt, halftannat tiotal mark värt plagiat af tidigare forskares samling.” Samtliga styrelsemedlemmar slöt sig till åsikten att sällskapets förtroende hade missbrukats.⁹⁷

Inte heller Torckell hade fått höra positiva omdömen om sitt arbete. I hans samling har Lagus med blyerts antecknat ”en slarfver af allra högsta grad” och gjort anmärkningen: ”Detta häfte innehåller talrika sägner om kyrkor, sund, berg och alla slags mer eller mindre märkvärdiga ställen på Åland. Knappt ett spår af ordning kan varsnas, allt är huller om buller och berättelsen är ytterst oskickligt gjord. Och ortografin!”⁹⁸ När man i dag studerar Torckells och Danielssons samlingar är det svårt att se likheter eller spår av plagiat. Men anmärkningsvärt anspråkslös är nog Danielssons samling, endast några glest skrivna blad.

Fortsatt arbete med nya insamlare

Våren 1902 beslöt man att temat för stipendierna skulle vara ortnamn i Snappertuna, historiska sägner, traditioner, gåtor, ordstäv, lekar, spel och dansmelodier i Tusby och Sibbo samt i den väster om Borgå å belägna delen av Borgå. Ett stipendium anslogs för folklore (med undantag av sagor och visor) i Eckerö och Hammarland och traditioner rörande den forna postföringen över havet till Sverige, och ett för dansmelodier, lekar, spel, gåtor och ordspråk i Övermark, Pörtom, Närpes och Korsnäs.⁹⁹

Studeranden Hugo Ekholm tilldelades ortnamnsstipendiet och sällskapets första kvinnliga stipendiat, studerande Edit Lindblom fick Ålandsstipendiet. Två av sällskapets genom tiderna skickligaste medarbetare inledde också sin bana som insamlare detta år: V. E.V. Wessman och Otto Andersson.¹⁰⁰ Under de kommande åren beviljades de flera insamlingsstipendier och slog med sin bevisade kompetens lätt ut alla andra sökande. Konkurrensen var vid denna tid rätt hård och många ansökningar fick avslås då stipendiesummorna inte höjdes i takt med intresset för arbetet.

Det fanns personer som sökte alla insamlingsstipendier utan att ha någon speciell anknytning till den ort där arbetet skulle utföras. Sällskapet favoriserade dock sådana som var från trakten och kunde grunda sina undersökningar på tidigare kännedom om de lokala förhållandena. På så sätt fick folkskolläraren J. Weikar våren 1903 stipendiet med anknytning till Mustasaari socken. Han var från orten och utkonkurrerade sex personer. Samma år beviljades Hugo Törnqvist Ålandsstipendiet, och i sin ansökan skrev han:

Född och bosatt i Finström socken eger undertecknad fullständig kännedom om den kringboende befolkningens seder och bruk och vore till följd af personlig bekantskap och mångårigt umgänge med traktens allmoge jämförelsevis lätt i stånd att insamla sådana uppgifter som af Sällskapet önskas.¹⁰¹

Motiven till att söka stipendierna kunde vara många: hembygdskänsla, beundran för sällskapets arbete eller möjligheten att sommarjobba på hemorten. Men också praktiska orsaker förekom. Ordföranden i Petalax kommunalstämma, Otto A. Masalin, åberopade i sin ansökan en stor familj och små existensvillkor. Han utkonkurrerades dock av Otto Andersson ”hvilken redan senaste sommar med stor framgång för Sällskapets räkning verkställt musikaliska uppteckningar i Österbotten”.¹⁰²

Otto Andersson inledde sin bana som insamlare för Svenska litteratursällskapet 1902 och inlämnade sammanlagt 1 676 sidor uppteckningar. På fotografiet tecknar han upp melodier efter Erik Lönnberg i Vittisbofjärd.(SLS 105 b)

Vid denna tidpunkt började granskarutlåtandena vara ganska kortfattade och de inlämnade samlingarna nagelfors inte med samma nit som under de första åren. Men t.ex. i P. A. Fredrikssons samling med dansmelodier och sånglekar från Sydösterbotten ser man på försättsbladet att alla granskare i tur och ordning bockat av sitt namn som tecken på att de ögnat igenom samlingen: Lagus, Bergroth, Pipping och Freudenthal.¹⁰³ Fast kommittén inte innehade expertis på alla ämnesområden agerade den enväldigt. Mot detta vände sig Otto Andersson som i följebrevet till den sista samling han inlämnade till sällskapet skrev:

Hvad granskningen af denna samling vidkommer, törs jag förmoda, att Svenska litteratursällskapets folkloristiska kommitté i sin nuvarande sammansättning icke kan anses äga kompetens nog för att afgifva ett sakligt utlåtande öfver densamma. Jag djärfves därför anhålla, att granskningen – om en sådan i detta fall anses nödig – måtte öfverlämnas åt fackmän och jag ville i sådant fall föreslå mag. K. Flodin, herr V. Novacek och till deras suppleant friherre R. F. von Willebrand.¹⁰⁴

Styrelsens kommentar i protokollet är lakonisk: ”Beslöts att utan att fästa något afseende vid herr Anderssons åsikt om folkloristiska kommitténs kompetens överlämna samlingen till granskning åt kommittén.” Efter denna incident ansökte Andersson inte om flera insamlingsstipendier från sällskapet.¹⁰⁵

Under åren 1907–1908 kom nya ”storsamlare” med i verksamheten. Våren 1907 gavs Ålandsstipendiet till fil.kand. Väinö Solstrand ”hvilken under flere somrar uppehållit sig i den öståländska skärgården, där talrika anförvanter till honom äro bosatta, och hvilken förklarat sig ärna göra folkmålet därstädes till föremål för noggrannare vetenskaplig undersökning”.¹⁰⁶ År 1908 gick musikstipendiet i Nyland till sångläraren Edvard Hedman ”hvilken dokumenterat sig såsom skicklig och intresserad upptecknare af dansmelodier”.¹⁰⁷ Båda kom att stå för gedigna, mångåriga arbetsinsatser inom sällskapets traditionsinsamling.

Mötet med allmogen – hotande modernitet och svåra tider

I Svenska litteratursällskapets årsberättelse för 1893 karakteriserade sekreteraren Carl Synnerberg det traditionsvetenskapliga insamlingsarbetet som väl planerat, effektivt genomfört, men framför allt brådskande. Fältstipendiaterna hade nämligen gjort iakttagelsen att den svenska folkdiktningen höll på att förändras. Snart skulle inga gamla visor och sagor leva kvar bland folket.¹⁰⁸ Enligt stipendiaterna höll en ny kultur på att ta över och för evigt utrota folkets traditioner. Många insamlare vittnade i sina fältberättelser om svårigheten att hitta något ”genuint folkligt” att uppteckna. John Finnäs skrev efter sin fältresa till norra Österbotten 1893 så här:

Till först begynte jag uppteckna sånger. I och för erhållandet af sådana sällade jag mig till ungdomen, hvars lefnadslust gifver sig uttryck i sång. Tyvärr tyckes folksången i en del socknar hålla på att dö ut. Mest kunde jag märka detta i Kronoby. Folksången har här nästan helt och hållet lämnat rum för skolsånger. Skrock och vidskepelse förekommer nog ännu öfverallt. Men samlaren häraf bör iakttaga stor försiktighet, emedan folket ogärna vill meddela något däraf.¹⁰⁹

I sitt utlåtande om Finnäs arbete anknöt Lagus till den problematik som i reseberättelsen antyddes: ”Samlingen befanns innehålla ett och annat af intresse; särskilt kunde framhållas att uppteckningarna visade, huru folksången höll på att helt och hållet utdö i Österbotten, så att de gamla sångerna numera knappast förstods af allmogen; insamlandet hade alltså som fruktat skett i sista stunden.”¹¹⁰

Även J. Torckell gjorde sommaren därpå liknande iakttagelser under sitt fältarbete på Åland. Han framlade också en teori om varför de gamla folkvisorna höll på att försvinna just på Åland. Ålänningarna reste mycket och kom i kontakt med ”andra folk och modern konstdiktning”. Det var alltså inte förvånande att de gamla balladerna gett vika för nyare visor, av Torckell karakteriserade som ”innehållslösa kärleks- och sjömansvisor”.¹¹¹ Också andra förklaringsgrunder än folkkaraktären berördes, t.ex. inflyttningen som påverkade den ”rena traditionen”. Så här skrev Torsten Stjernschantz 1901 i sin reseberättelse:

Kimito är annars ett mycket otacksamt arbetsfält för upptecknaren af folklore, ity att bland annat de talrika bruken Dalsbruk, Björkboda och Skinnarvik, genom införande af en myckenhet lös främmande befolkning, samt inköpandet af stora delar af ön, infört nya tiders seder och uppfattning hvarigenom den gamla allmogekulturen råkat i glömska.¹¹²

Otto Andersson har i sina fältberättelser mycket att säga om brytningen mellan den gamla och nya tiden och hur den tog sig uttryck i musikutövningen. Sommaren 1902 beskrev han hur ”fiolen som i allmogemannens hand kan sjunga nog så poetiskt” fått ge vika för ”harmonikans andfådda framstönande av en polka”. Det nya instrumentet dragharmonikan hade tagit över och Andersson siade om att fiolerna snart skulle samla damm på hyllan och de gamla melodierna ”föras i graven”. Men fortfarande kunde en fältinsamlare imponeras av den levande traditionen med ”oppsitu” (uppesittarkvällar) som levde kvar i Lappfjärd och Tjöck:

Byns ungdom samlades i en bondstuga klockan nio tiden på kvällen. Flickorna klädda i sina granna dräkter, alla fullkomligt lika till färg och mönster. Gossarna också i hälgdagsstass. På spisen brunno stora vedklabbar och skenet från härden upplyste hela rummet, men den spred också trefnad den sprakande brasan. Hela natten förgick under lekar och dans, först mot morgonen skiljdes man efter en angenäm samvaro. De unga kände sig måhända en smula bundna i främlingens sällskap, och stämningen skulle väl nått ännu högre om de varit för sig själfva, men det var dock ett tillfälle som gästerna (vi voro två) sent skola glömma.¹¹³

Återkommande problem var svårigheten att få kontakt med personer på främmande orter och framför allt känslan av att vara för sent ute. Studerande Emil Kråkström som sommaren 1911 samlade seder och bruk i norra Österbotten berättade att det gick lätt att fältarbeta i hemsocknen Pedersöre där folk kände honom, men i Larsmo var befolkningen otillgänglig för främlingen. Många sagesmän konstaterade dessutom beklagande: ”Om ni skulle ha kommit så länge vår farfar levde, så skulle ni ha fått boken full med ett tag.”¹¹⁴

Om andra bättre tider för traditionsinsamlingen vittnar formuleringarna i ett gammalt tackbrev skrivet 1902 av veteraninsamlaren, bibelkolportören Jacob Edvard Wefvar i samband med att hans tjugo år tidigare sammanställda traditionssamling inlöstes till sällskapet. Även han berättar att han varit ute ”i grevens tid”:

Då kunde man ännu här och hvar i byar och gårdar i våra svenska bygder höra gamla folksånger sjungas icke blott af ungdom utan äfven af gammalt folk. Men med folkbildningens höjande och folkskolornas verksamhet hos folket förändras småningom dess åskådning. Vår ungdom sjunger hädanefter hellre sånger af konstpoesi än gamla folkvisor som på ett okonstladt och enkelt sätt återgifva allmogens tänkesätt och åskådning.¹¹⁵

Kring sekelskiftet 1900 försvårade ofärdsårens politiska klimat resandet i landet. Misstänksamheten mot främlingar var stor, man fruktade spioner och befarade också myndigheternas snokande i ens liv. Vem visste med vilka avsikter en insamlare tecknade upp ens ortnamn och bomärken! Alfons Takolander som under somrarna 1898 och 1899 samlade folklore på Åland fick arbeta hårt på att vinna ortsbefolkningens förtroende:

Befolkningen intog ställvis en reserverad hållning, misstänkande mina namnuppteckningar stå i något slags samband med ”mullvadsarbete”. Hur bittert det än kunde kännas att blifva misstrodd, måste det emellertid å andra sidan ovillkorligen glädja en att erfara huru vaken, huru aktsam och försiktig befolkningen var t.o.m. i dessa aflägsna bygder. Ett fortsatt utbyte af tankar och litet grundligare ömsesidig bekantskap slöto oss ganska snart närmare hvarandra, så att jag vann förtroende och arbetet utan men och störningar kunde fortgå och avslutas.¹¹⁶

Även Filip Sundman hade liknande erfarenheter på sin resa i västra Nyland 1899. Han menade att mycket redan gått förlorat p.g.a. bildningens framfart och det ökade jordbruksarbetet. Bomärken ville allmogen ogärna uppge, ”fruktan af adresser m.m. spökar ständigt i hjärnorna”. Enligt honom tog förtroendet och frispråkigheten genast slut när man började fråga om bomärken.¹¹⁷

Insamlaren kunde också få rollen av informatör och nyhetskälla gällande situationen i landet och världen. Ett exempel på detta var K. H. Knuts som fältarbetade i Bromarv år 1900:

Mången gång var det verkligen rörande, då torparen inne i den djupa skogen gjorde frågor sådana som dessa: Hvad hörs det från Helsingfors? Huru tror herrn, att det skall gå med oss? Man ville äfven höra huru det gick med kriget i Kina och om ”boerterna kämpade lika tappert som i början”.¹¹⁸

Insamlarna och fälttekniken

Stipendiaternas fältberättelser belyser i bästa fall på ett mångsidigt sätt de praktiska omständigheterna och även svårigheterna vid fältarbetet. Både väderlek, folklig religiositet och insamlarens egna begränsningar kunde påverka slutresultatet. Redan sällskapets första stipendiat Isak Smeds skrev en ingående reseberättelse där han beskrev sina strategier, svårigheter och problemlösningar. Också många andra av de äldre insamlarna hade mycket att berätta från sina fältresor. De senare ”stora” insamlarna som arbetade med att få ihop material till Finlands svenska folkdiktning skrev däremot inte långa fältberättelser. Maximilian Stejskal berättade i en intervju att sällskapet på 1930-talet inte längre uppmuntrade stipendiaterna att lämna in utförliga fältberättelser.¹¹⁹ Det var själva materialet som var det viktiga, inte omständigheterna kring dess tillblivelse. Några av tidens främsta insamlare Erla Lund, Greta Dahlström och Alfhild Adolfsson har berättat om sina fältresor på andra håll än i de fältdagböcker de inlämnade till sällskapet.

Under 1890-talet var dock en detaljerad fältdagbok ännu en förutsättning för att stipendiesamlingen skulle bli godkänd. Ett exempel på en sådan är Selim Perkléns redogörelse från resan i Västnyland sommaren 1891.120 Perklén beskriver detaljerat sina vandringar genom Sjundeå, Kyrkslätt och Ingå och berättar ingående om på vilka orter han fått sig berättad den ena sagan och andra gåtan. På holmarna utanför Sjundeå trodde han sig få rika skördar, men där var folket ”hihuliter” och ”ville ej höra talas om annat än Guds ord”. På dessa områden hade redan tidigare insamlare som Gustaf Lindström och J. E. Wefvar rört sig och Perklén undvek att besöka samma sagoberättare som de redan intervjuat.

En av färderna i Kyrkslätt inbringade en större skörd ”emedan civilisationen i dessa trakter ännu är ganska främmande”. Väderleken reglerade emellertid sommarens jordbruksarbeten och därmed fältinsamlarens möjligheter att besvära ortsbefolkningen med intervjuer: ”Till följd af ett längre regn hade folket nu, sedan det åter blifvit vackert väder, synnerligen brådt med inbärgandet af höstfodret, hvarför de ej hade tid att sysselsätta sig med att berätta sagor.” Perklén erbjöd sig att hjälpa ortsbefolkningen i olika arbeten och kunde under arbetets förlopp göra anteckningar. Här gick alltså fältstrategin ut på att smälta in som en i arbetslaget. I likhet med många andra insamlare berättade Perklén om svårigheter att ta tillvara genuin dialekt. Befolkningen ville ju yttra sig så korrekt som möjligt då en utomstående resenär pratade med dem: ”Att dialektfel vidlåda folksagorna från Kyrkslätt och Ingå, är jag den första att erkänna, isynnerhet som det är särdeles svårt att uppteckna på dialekt, då den berättande bemödar sig så mycket som möjligt att tala högsvenska.”

Theodor af Reeth lämnade också sommaren 1891 in en lång fältberättelse. Han berättade att hans arbete i hög grad underlättats av att han hörde hemma i västra Nyland och att hans föräldrar var kända. Speciellt viktigt var detta då känsligare teman som folktro och folkmedicin skulle diskuteras. Allmogen var nämligen mycket försiktig med att avslöja sin kunskap om ”vidskepliga bruk och trollformler”. af Reeth menade att en närmare diskussion om ämnet gav en intressant kunskap om hur man såg på de hemliga riterna. Man såg nämligen själva botandet, ”omlagandet”, av människo- och djursjukdomar som en seriös vetenskap utövad av pålitliga kloka gummor och botare. Det fanns också ”bedrägliga trollkarlar” som i sina falska botkonster gick över gränsen till det tillåtna och t.o.m. använde sig av botemedel från gravarna på kyrkogården.¹²¹

Så småningom började fältstipendiaterna också anteckna namn och ålder på sina intervjuobjekt. Insamlare som V. E.V. Wessman och Erla Lund inkluderade i sina samlingar långa förteckningar över meddelarna, deras yrken och boningsort. Sagosamlaren Isak Alexius Björkström var en av de första som gav sina meddelare en mera personlig beskrivning:

Af dem som berättat sagor för mig, förtjäna följande personer ett särskilt omnämnande: Lönnblad från Nickby i Sibbo, en nära omkring 75 år gammal gubbe; Vilh. Vilhelmsson från Enbom i Liljendal; en yngre man, inhysing; skomakaren Anders Andersson; äfven en yngre man från Hommansby i Liljendal; äfvensom skräddaren Renholm från Horslök och f.d. brandvakten Lönnblad från Sarflax i Pärnå socken.¹²²

Också Johan Alex Sjöblom, vissamlare på Åland, beskrev ingående sina svårigheter i arbetet. Då han inte hade någon teoretisk musikalisk utbildning var det svårt att teckna upp melodierna. Samlingen blev inte heller så stor som förväntat. Detta hade sin förklaring i befolkningens misstänksamhet mot en kringvandrande insamlare. Liksom många andra insamlare märkte han att ortsbefolkningen trodde att främlingen med sina frågor ville ”göra spektakel” av en enkel allmogeman.¹²³ Vägledd av sällskapets direktiv berättade Sjöblom att han försökt undvika material han visste kom ur böcker. Han hade också en egen uppfattning om vad som kunde klassificeras som värdefull folktradition: ”Måhända kan det ligga mig till last, men jag har ansett, att sådana visor som t.ex. marknadsvisor m.m. ingalunda kunna betraktas som äkta folkpoesi. Då det emellertid är ganska svårt att afgöra om en visa är en folkvisa, eller om den härstammar från den s.k. arklitteraturen, torde en eller annan af dessa senare äfven hafva insmugit sig”.

Bonden Karl Fredrik Juselius beskrev hur det gick då en man av folket gav sig ut för att samla sina gelikars traditioner. Han startade sin resa den 17 augusti 1896 och var klar med arbetet den 8 september. Juselius rörde sig i Pernå, Lovisa, Strömfors, Lappträsk och Pyttis och sov över hos präster, bekanta och lanthandlare. Det bästa insamlingsresultatet uppnåddes om insamlaren kunde övertyga sin sagesman om att de var jämlikar och bundsförvanter:

Vanligen blef jag i början alltid tilltalad med ordet magister, men när jag på bondmanér förklarade mig vara jordbrukare, och icke ens student, var bandet knutet, och tobakspungen framräktes med ordet: ”har du pipå å me dej, så stopp i om du röker bladtobak” och det hade jag ju och så voro vi som ett folk.¹²⁴

Förtroendet till sagesmännen kunde också uppbyggas genom utväxling av presenter. Gabriel Nikander skrev:

Åt de meddelsamma brukar jag ge små presenter, tobak, kaffebröd, fotografier av dem själva eller deras stugor, åt de fattigaste penningar. I allmänhet blev jag gästfritt bemött. Av äldre gårdsvärdinnor och andra förmögnare personer erhöllos de bästa upplysningarna om de stora festernas materiella sida, varemot de ofta visar sig antingen ovilliga att berätta om eller okunniga i folktro och trolldom. Dessa sistnämnda kunde med långt större framgång utforskas hos fattigare personer, vilkas tankevärld tycktes vara högeligen sysselsatt av sådana ting.¹²⁵

De erfarna insamlarna utarbetade sin egen fältstrategi, som kunde gå ut på smicker, gåvor, nyhetsförmedling eller så presenterade de sig själva som ortsbor. Med tiden lärde de sig också räkna ut vilken sagesman som kunde erbjuda det traditionsmaterial man var ute efter, om man skulle söka sig till storbönderna eller bygdens småfolk, till kvinnor eller män.

Skatterna skall fram! Insamling med sikte på Finlands svenska folkdiktning

Svenska litteratursällskapets traditionssamlingar började med tiden värderas som ett viktigt material för forskningen och man beslöt hösten 1908 att sällskapets arkiv skulle hållas öppet några timmar i veckan. Väinö Solstrand anställdes som amanuens och hjälp för sällskapets arkivarie Elis Lagerblad. Ernst Lagus underströk vikten av att utarbeta en fullständig arkivkatalog och Reinhold Hausen föreslog att denna katalog skulle göras upp ”enligt amerikanskt system på lappar”.¹²⁶

Ernst Lagus gick dock ännu längre i sin tanke på den ultimata kundtjänsten: han föreslog att hela det insamlade traditionsvetenskapliga materialet skulle ges ut i tryck. Vid styrelsens novembermöte 1908 presenterade Lagus sina planer. Han läste upp ett (i handskrivet original) 17 sidor långt anförande där han gav en överblick över sällskapets traditionsvetenskapliga insamlingshistoria. Hittills hade man delat ut 65 insamlingsstipendier och därtill inlöst ett antal samlingar.¹²⁷ Men hur skulle arbetet gå vidare? Lagus föreslog förnyelse på fyra punkter:

1. Stipendier i rent folkloristiskt syfte skulle hädanefter endast tillfällighetsvis utdelas. I stället skulle det etnografiska insamlingsarbetet ges uppmärksamhet.

2. Härvid kunde man ta modell av det arbete som utförts av den finska etnografiska föreningen Muurahaiset som utarbetat vägledningar för olika sektorer av etnografiskt fältarbete. Även det arbete som tidigare inletts med Svenska landsmålsföreningens etnografiska kommitté borde återupptas och diskuteras i Folkloristiska kommittén.

3. Ortnamnen skulle fortsättningsvis vara ett intresseområde, men direktiven från 1899 borde ses över.

4. Ranckens samlingar borde införlivas med sällskapets arkiv, antingen som egendom eller som lån.

Sedan kom Lagus till sin viktigaste punkt:

5. Han konstaterade att det inte var meningsfullt att låta materialet förvaras svårtillgängligt i ”arkivernas gömmor” och utnyttjas av endast enstaka forskare. Dessa arkivsamlingar gav ju en ”klar och sann inblick i hela den svenska folksjälen” och var värda att presenteras för en bredare allmänhet. Nu var tiden inne att öppna de gömda skatterna, och Lagus föreslog därför att styrelsen skulle fatta beslut om utgivande av traditionsmaterialet i en omfattande bokserie med namnet Finlands svenska folkdiktning.

Lagus tillade att utgivningsplanen borde göras upp av ”fullt kompetenta personer” för att bli enhetlig, tidsenlig och konsekvent. Han föreslog att bokserien inledningsvis skulle bestå av tio delar och önskade att ärendet skulle hänskjutas till Folkloristiska kommittén och utlåtanden inhämtas av professorerna A. O. Freudenthal, Kaarle Krohn och J. A. Lundell i Uppsala. Hela promemorian undertecknades ”ödmjukast Ernst Lagus”. Lagus medgav senare att förslaget var drastiskt och väckte olika åsikter i styrelsen.¹²⁸

Våren 1909 behandlade styrelsen Folkloristiska kommitténs utlåtande om Lagus förslag. Det fanns mycket att diskutera, för här tog man ju i princip ställning till hela det fortsatta insamlingsarbetet och dess mål. Det framlagda programmet behandlades punkt för punkt och ärendet bör ha tagit sin goda tid av mötet. Kommittén hade fått in utlåtanden av Kaarle Krohn, C. G. Estlander och A. O. Freudenthal, som var ”väsentligen sympatiskt” inställda till förslaget. Freudenthal ansåg dock att insamlandet borde fortgå som förr och underströk att huvudmålet med sällskapets materialinsamling borde vara vetenskaplig utgivning. Kaarle Krohn lämnade kommittén råd och upplysningar av ”synnerligt värde”. Också Uppsalaprofessorn J. A. Lundell kommenterade i ivriga och uppmuntrande ordalag planerna. Han var sedan tidigare full av beundran för sällskapets insamlingsverksamhet och hade nu utarbetat ett eget utkast för hur materialutgåvan kunde läggas upp. Lagus genomgripande reformförslag godkändes, som protokollet uttrycker det, efter ”en längre principiell diskussion”. ”Till ledare af redaktions- och kompletteringsarbetet utsågs rektor Ernst Lagus, som äfven ägde öfvervaka det föreslagna etnografiska insamlingsarbetet samt öfvertaga vården af de folkloristiska samlingarna.”¹²⁹

Granskarutlåtandena hade gett många synpunkter på hur redigeringsarbetet av det planerade sammelverket Finlands svenska folkdiktning (FSFD) skulle läggas upp. Man tänkte sig att endast språkliga ändringar skulle göras i texten som helst inte skulle återges med det svårlästa landsmålsalfabetet. Kaarle Krohn hade klara åsikter om hur de planerade sagovolymerna skulle sammanställas, dels skulle man utge av en referatsamling, dels av en volym med de fullständigaste och mest typiska sagorna. Han påpekade att dessa böcker, med tanke på den internationella sagoforskningen, helst också borde tryckas i en tysk eller engelsk version. Som utgivare av folksagorna föreslogs Oskar Hackman (referatsamlingen) och Anders Allardt (de fullständiga sagorna). Gunnar Landtman nämndes som tänkbar redaktör för folktrovolymerna och Gabriel Nikander för festsedsutgåvorna.

Med motiveringen att materialet behövdes i storprojektet Finlands svenska folkdiktning lyckades man få låna de Ranckenska samlingarna från Vasa lyceum. I ett brev till styrelsens januarimöte 1912 kunde Folkloristiska kommittén meddela att sagovolymerna redan var under arbete.¹³⁰ Man började så smått planera de kommande delarna med folksägner, historiska traditioner, ordspråk och talesätt. Sägnerna skulle kräva ytterligare insamling och någon ansvarig utgivare för dessa volymer hade ännu inte utsetts. Kommittén bad sällskapet reservera medel för insamlingsstipendier och dispositionsmedel för projektledaren. Anhållan godkändes med den försiktiga specifikationen att endast ett band av bokserien skulle tryckas per år. I verkligheten kom arbetet att ta betydligt längre tid. De första banden sagor utkom först 1917. Praktiska problem, penningbekymmer och de oroliga tiderna försenade tidtabellen. Det visade sig också snart att det folkloristiska fältarbetet inte kom att inskränkas som Lagus föreslagit. I stället intensifierades den kompletterande insamlingen med stor målmedvetenhet. Av protokollen ser man att ärendena med anknytning till denna expanderande verksamhetssektor upptog en stor del av sällskapets styrelsemöten.

Tekniska nyheter, vetenskapliga publikationer

Lagus hade i sina direktiv för det fortsatta insamlingsarbetet framlagt förhoppningen att insamlarna i fortsättningen skulle vara mera kompetenta än tidigare. Stipendierna lediganslogs därför inte längre fritt, utan erbjöds personer vilka man visste motsvarade de uppställda kompetenskraven. Tema och ort var nu med tanke på FSFD ännu noggrannare fastställda, det gällde ju att se till att inga luckor i materialet uppdagades i samband med utgivningen. Våren 1909 erbjöds stipendierna åt:

•  Edvard Hedman 300 mk (dansmelodier och intressantare sånglekar från Raseborgs härad)

•  V. E.V. Wessman 300 mk (sägner, skrock, gåtor, ordstäv och sagor från Raseborgs härad)

•  Hugo Ekholm 250 mk (ortnamn i Ingå)

•  Väinö Solstrand 250 mk (ortnamn i Kumlinge, Brändö och Iniö)

•  Studerande Erik Holmberg 250 mk (sägner, skrock, seder och bruk i Mustasaari och Solv)¹³¹

Wessman var ett säkert kort, Ekholm och Solstrand hade också erfarenhet av fältarbete och Edvard Hedman hade vid sidan av Otto Andersson visat sig vara den skickligaste upptecknaren av melodier. Studerande Holmberg lämnade aldrig in något material.

Sällskapet måste också ta ställning till tekniska innovationer som skulle få omvälvande inflytande på fältarbetet i framtiden. På styrelsemötet i februari 1909 höll Otto Andersson ett föredrag om fonografens användning vid insamling av folkmusik, och hans presentation refererades ingående i mötesprotokollet. Andersson poängterade att de brukliga noteringssätten alltid hade sina fel, och att upptecknaren dessutom ibland tyckte sig ”förbättra” folkets konst vid uppteckningssituationen. Han rekommenderade därför bruket av en fonograf, en apparat som redan tidigare använts av Föreningen Brage.¹³² Vid samma möte hade Brage inne en anhållan till sällskapet om 500 mk för inköp av fonografer och anskaffande av galvanoplastiska avgjutningar av de upptagna fonogrammen. Anhållan beviljades. Inom sällskapet började man använda sig av inspelningsapparatur först i början av 1950-talet från vilken tid de första inspelningarna i Folkkultursarkivet är, men man var välvilligt inställd till tekniska nyheter, om också endast som finansiär.

År 1910 nådde en annan dokumentationsteknisk nyhet sällskapet. Gabriel Nikander hade inlämnat en samling omfattande över 500 sidor uppteckningar om festsed och folktro. Samlingen bedömdes av granskarna som ”kvalitativt utan gensägelse en av de förnämsta som någonsin inlämnats till SLS, rik på grupper och enskilda numror av stort värde”. Samtidigt erbjöd Nikander sällskapet att inlösa 44 st. ”snyggt kartonerade fotografier av midsommarstänger, brudbänkar, byggnader av olika slag (både exteriörer och interiörer), husliga förrättningar, märkvärdiga ställen etc. med åtföljande beskrivning”. Det föreslagna priset om 1,25 per styck ansågs rimligt och samlingen inlöstes med kommentaren ”den har ett nog så stort värde”.¹³³ När sällskapet 1914 beviljade Nikander ett stipendium på 300 mk för insamlande av högtidstraditioner och åkerbruksriter i Kyrkslätt och Strömfors tillades: ”med särskilt beaktande att så många scener som möjligt fotograferas”. Via Nikanders initiativ väcktes inom sällskapet insikt om att fotograferingen var en viktig dokumentationsmetod.¹³⁴

Gabriel Nikander inlämnade år 1910 en samling fotografier han tagit på Åland. Nikander, som efter en tid som lärare vid olika folkhögskolor blev professor i kulturhistoria- och folklivsforskning vid Åbo Akademi, var i sin ungdom en pionjär på dokumentationsfotograferingens område. I Folkkultursarkivet finns ca 1 000 fotografier tagna av honom. Interiörbilden från Kökar, Helsö, Sörstu hör till Nikanders äldsta samling SLS 192.

År 1910 skedde förändringar i kommittéernas uppbyggnad. Man särskilde nu en språkvetenskaplig kommitté som härefter ledde insamlingen av dialekter och ortnamn och skrev egen årsberättelse. Koncentrationen på arbetet med FSFD föranledde också ändringar i Folkloristiska kommitténs sammansättning. På Lagus förslag skulle utgivaren och redaktören för bokserien samt tre av styrelsen utsedda medlemmar ingå i kommittén.¹³⁵

Under de följande åren fortsatte fältinsamlingen i ingångna banor. Storsamlarna V. E.V. Wessman, Väinö Solstrand (som också arbetade med dialekt- och ortnamnsinsamling för Språkvetenskapliga kommittén) och Gabriel Nikander återkommer ofta i annalerna. År 1913 lämnade Valter W. Forsblom på eget bevåg in en samling sjukdomsbesvärjelser från Österbotten. Därmed hade sällskapet fått kontakt med ännu en av sina främsta medarbetare.¹³⁶

Sällskapets traditionsinsamling hade blivit en syssla för sakkunniga. Detta insåg också aktörerna själva, och man förstod att allmogens egen roll i traditionsinsamlandet därmed gått förlorad. Väinö Solstrand ansökte 1912 i egenskap av redaktör för Hembygden. Tidskrift för svensk folkkunskap och hembygdsforskning i Finland hos sällskapet om medel för publikationen. Hembygden som var en kanal för verksamheten ”på fältet” sågs som ett välbehövligt komplement till sällskapets alltmer professionella utgivningsverksamhet.¹³⁷ Stipendiaterna blev med tiden experter på sina genrer. När K. Rob. V. Wikman 1914 lämnade in sin samling om frieri- och bröllopsbruk löd utlåtandet t.ex.: ”samlingen vittnar om stor skicklighet och noggrannhet, varjemte den är ett resultat av den mest specialiserade undersökning som någonsin utförts av någon av sällskapets stipendiater.”¹³⁸

Traditionsforskarna inom sällskapet insåg att intresset för folkdiktning sannolikt skulle växa i samband med att den nya stora materialpublikationen började utkomma. I en skrivelse påtalade Ernst Lagus, Oskar Hackman och Gunnar Landtman missförhållandet att den till antalet ännu anspråkslösa forskning som fanns i ämnet var kringströdd i olika skrifter. Också med tanke på forskarkollegerna i utlandet vore det skäl att grunda en publikationsserie. Som namn föreslogs Folkloristiska och etnografiska studier. I huvudsak planerades serien hålla en vetenskaplig nivå, men vara så populär att också kulturhistoriskt intresserade personer utanför fackmännens krets kunde ha glädje av att läsa den.¹³⁹ Förslaget avböjdes redan vid funktionärsmötet med motiveringen att sällskapet redan hade serierna Förhandlingar och uppsatser och Studier i nordisk filologi och dessutom höll på med den dyra tryckningen av FSFD.¹⁴⁰ Styrelsen var inne på samma linje. Det var visserligen viktigt att publicera traditionsvetenskapliga uppsatser, men det kunde ske inom ramen för existerande serier. När man vände i detta ärende hade det att göra med att en ny vetenskap höll på att etablera sig i verksamheten, nämligen etnografin. Insamlingen utvidgades alltså till att omfatta inte bara den muntliga folktraditionen utan också den materiella.

Etnografin i medvind

Etnografin hade hittills endast tillfälligt uppmärksammats i litteratursällskapets insamlingsverksamhet och ansågs av många i sällskapets ledning ligga utanför arbetsfältet. I det formulär som Ernst Lagus utarbetat för traditionsinsamlingen vid Svenska litteratursällskapet hade visserligen ingått en grupp med namnet ”Avbildningar och beskrivningar” där en rad ämnen tillhörande den materiella folkkulturen räknades upp, men konkret insamling av etnografiska uppgifter hade hittills bara gjorts i samband med de tidiga frågelistorna om fiske som utsändes i samarbete med Svenska landsmålsföreningen.

Svenska litteratursällskapets första etnografiska expedition utsändes 1914. Valter W. Forsbloms och Hilding Ekelunds dokumentation av sydösterbottniska allmogebyggnader bidrog till etnografins genombrott inom sällskapet och blev också en av anledningarna till att publikationsserien Folkloristiska och etnografiska studier grundades. (Ritning ur SLS 235)

I Ernst Lagus program för förnyandet av sällskapets traditionsinsamling från 1908 ingick som en huvudpunkt förslaget att etnografin äntligen skulle tas upp på dokumentationsagendan, men först våren 1914 ingick i Folkloristiska kommitténs årliga ansökan en summa på 600 mk som uttryckligen var avsedd för en etnografisk expedition. Pengar beviljades, och vid majmötet meddelades med tillfredsställelse att man som ledare för expeditionen lyckats anställa Valter W. Forsblom, ”en synnerligen lämplig och väl kvalificerad person”, och till hans hjälp Hilding Ekelund, studerande vid Tekniska högskolan, som skulle avteckna och fotografera.

Expeditionen finge till uppgift att beskriva byggnader av alla slag inom det område den komme att besöka; därvid skulle även gårdsplaner och husplaner avtecknas samt mätningar verkställas: och jämväl husens inredning, inklusive husgeråd, skulle beskrivas och avbildas.¹⁴¹

Kommittén ansökte samtidigt om medel för en ”god fotoapparat” som ju var nödvändig för den nya form av insamlingsverksamhet man nu för första gången gav sig in på. Den samling expeditionen inlämnade på hösten omfattade 82 fotografier och 127 teckningar av byggnadsskick och inredning i sydösterbottniska allmogebyggnader. Granskarutlåtandena skrivna av professor Gustaf Nyström och A. O. Heikel (grundare av friluftsmuseet Fölisön) var entusiastiska och man rekommenderade att samlingen omedelbart borde ges ut i tryck eftersom så lite material av den här typen fanns publicerat.¹⁴²

Lagus beskrev i sällskapets årsberättelse för 1914 årets etnografiska expedition som uttryck för ”en betydelsefull utveckling av Sällskapets arbete” och han hoppades att det etnografiska undersökningsarbetet som nu kommit igång under de följande åren skulle få en fortsättning vid sidan om det folkloristiska insamlingsarbetet. Han tog även upp planerna på en ny traditionsvetenskaplig publikationsserie där insatserna på det etnografiska området kunde göras kända. Både inom landets finskspråkiga kretsar och i de skandinaviska länderna hade etnografin ”arbetat sig fram till en verklig nationalvetenskap”. Här kunde sällskapets insatser ”på svenskt håll i Finland” vara av avgörande betydelse. De unga forskarna behövde kunna offentliggöra sina texter och Lagus menade att ett publikationsforum borde säkerställas uttryckligen av litteratursällskapet. Han hänvisade i sin motivering rent av till sällskapets vid det här laget redan avlidne grundare C. G. Estlander:

Om vårt sällskaps egentliga stiftare ännu levde, han som personligen bedrev komparativa studier också på detta arbetsfält, skulle han helt visst omfattat den här åsyftade studieserien med upplyst intresse och skänkt den energiskt understöd.¹⁴³

Men fortfarande återstod arbete för att säkerställa den materiella folkkulturens berättigade plats inom sällskapets traditionsinsamling. Vid sitt aprilmöte 1915 påpekade funktionärerna att det etnografiska inte enligt stadgarna direkt kunde anses höra till sällskapets verksamhetsområde.¹⁴⁴ Till styrelsemötet en vecka senare hade Lagus emellertid redan formulerat ett brandtal med målet att bereda etnografin plats inom stadgeramarna. Enligt stadgarna hade sällskapet som uppgift att samla vittnesbörden om den svenska kulturens uppkomst och utveckling i Finland samt att bearbeta och offentliggöra det insamlade materialet. Härvid kunde man inte se någon markerad gränslinje mellan folklore och etnografi, ansåg Lagus, och även språkforskarna och historikerna kom ju in på etnografins område. Han fortsatte:

Har Litteratursällskapet hittills icke kunnat befordra etnografiska studier, så borde de nya möjligheterna väcka glädje hos alla och omhuldas av dem, som äro ställda att värna om sällskapets höga uppgifter, bland vilka de historiska hittills dominerat. Och att flere unga forskare nu stå beredda att egna krafter åt folkloristiska och etnografiska arbetsuppgifter, som ingalunda äro lukrativa, men utan tvivel av betydelse för den svenska folkstammen i vårt land, borde också mana till erkänsla, ty ju flere unga krafter vi draga in i Litteratursällskapets arbete, desto rikare blir dettas framtid.¹⁴⁵

Och plötsligt vände det. I sitt tal på årsmötet den 5 februari 1916 påminde ordförande M. G. Schybergson om att det nu förflutit 40 år sedan styrelsen för den allmänna konst- och industriutställningen hade vänt sig till studentavdelningarna för tillställandet av etnografiska expeditioner till olika delar av landet.¹⁴⁶ Studentavdelningarnas etnografiska museum, sedermera en del av Nationalmuseet, blev resultatet av detta. Nu ansåg Schybergson att det skulle vara hög tid för litteratursällskapet att ansluta sig till dessa strävanden. Det etnografiska innefattades ju inte direkt i stadgarna, men stod nära studiet av svenska språket och svensk folklore. Schybergson påminde om hur sällskapets första etnografiska expedition varit så lyckad att den rent av motiverade grundandet av en ny publikationsserie. Lagus fick alltså rätt – men hans sega kamp nämndes inte med ett ord i det entusiastiska årsmötestalet!

Några år senare formulerade Lagus i artikeln ”En blick tillbaka och framåt” i det första numret av den nygrundade serien Folkloristiska och etnografiska studier sin syn på etnografins ställning. Hans resonemang vittnar som så ofta om en sällsynt insiktsfullhet:

En kommande tid skall helt visst erkänna betydelsen av att etnografiska undersökningar inaugurerats i Svenska litteratursällskapet, om även i något annat syfte, än då det gällde insamlandet av museiföremål. Då någon markerad gräns emellan folklore och etnografi icke finnes, synes boskillnad dem emellan icke behöva företagas, åtminstone i närmaste framtid inom vårt sällskap.¹⁴⁷

I arbetet för etnografin följde man utvecklingen både inom de finska och nordiska kretsarna. Lagus eftersträvade kontakter och diskussion i vidare perspektiv. Inom sällskapet höjdes röster för att innehållet i den nya serien Folkloristiska och etnografiska studier (FES) uteslutande borde falla inom ramen för ”den svenska kulturens uppkomst och utveckling i Finland”. Lagus var snabb att påpeka att de flesta uppsatser som tryckts i Studier i nordisk filologi var skrivna av utlänningar. Varför skulle inte traditionsforskarna ha samma rätt i sin skrift?

De etnografiska expeditionerna fortsatte 1916 då Gabriel Nikander och Hilding Ekelund beviljades stipendium för en fältresa till östra Nyland.¹⁴⁸ Nikanders fältberättelse beskrev svårigheter förorsakade av den politiska situationen, väderleksförhållandena och samhällets förändringsprocess. Bygden visade sig vara ”starkt moderniserad” och de intressanta objekten där gårdsanläggningarna i sin helhet bevarat en ålderdomlig karaktär, var få och låg långt ifrån varandra. Under de tre veckorna man var i fält koncentrerade sig fältarbetarna därför närmast på dokumentation av byggnadsdetaljer. Som granskare fungerade åter A. O. Heikel som detaljerat kommenterade samlingen och menade att teckningarna var vackra och omsorgsfullt utförda.¹⁴⁹

Krigshändelserna färgade också Lagus årsberättelse för 1915:

Insamlandet av nytt material var detta år på grund av krigstillståndet förknippat med vissa svårigheter. Efter åtskillig korrespondens med guvernörsämbeten och andra myndigheter fingo våra stipendiater dock tillstånd att besöka de flesta trakter.¹⁵⁰

Svenska litteratursällskapets traditionsvetenskapliga arkiv omfattade nu 259 samlingar. Lagus kunde meddela att man inköpt en numreringsmaskin och paginerat samtliga 82 900 sidor vid inordnandet av dem i nya portföljer. Då man i dag öppnar Folkkultursarkivets äldsta samlingar kan det vara av intresse att veta att pagineringen enligt årsberättelsen sköttes av Lagus själv som även tackar K. Rob. V. Wikman och Gunnar Landtman för hjälp i detta praktiska arkivarbete.

Två storsamlare

Två av Svenska litteratursällskapets insamlare förtjänar en längre och mera ingående presentation, nämligen V. E.V. Wessman och Valter W. Forsblom. V. E.V. Wessman arbetade under åren 1906–1925 som lärare i Kuopio, Ekenäs, Mariehamn och Borgå samt som lektor i historia och samhällslära vid Ekenäs seminarium 1925–1947. Han doktorerade 1937 på en språkvetenskaplig avhandling och fick professors titel 1942.

Valter W. Forsblom hade mellan åren 1908 och 1926 anställningar vid Statens etnografiska museum och Postmuseet samt lärartjänster vid olika läroverk. Han var rektor för svenska samskolan i Tavastehus 1921–1926 och från 1943 anställd vid Post- och telegrafstyrelsen. Forsblom var amanuens vid litteratursällskapets folkloristiska arkiv 1927–1939.

Både Wessman och Forsblom arbetade under många år med insamlingsarbete och utgav delar av Finlands svenska folkdiktning. Båda korresponderade livligt med Ernst Lagus och dokumenterade sin kunskap i reseberättelser och artiklar. Wessman och Forsblom var veritabla experter på sina områden, berättartraditionen och folkmedicinen, men båda hade också andra intresseområden, Forsblom det etnografiska fältarbetet och Wessman folktron, gåtorna och lekarna.

”Från by till by, gård ut och gård in”. V. E.V. Wessman (1879–1958)

I februari 1902 sökte V. E.V. Wessman, som kom att bli sällskapets trognaste medarbetare, för första gången om ett insamlingsstipendium. Folkloristiska kommittén hade vid det här laget beslutat målinrikta stipendierna och koncentrera dem på särskilda genrer och orter. Wessmans stipendium berörde historiska sägner, traditioner, gåtor, ordstäv, lekar, spel och dansmelodier. Materialet skulle insamlas i Tusby och Sibbo. Wessmans eget omdöme om resan finner man i reseberättelsen:

Till sist några ord om befolkningen i dessa 3 socknar. I Thusby har man redan till största delen uppgifvit gamla seder och bruk, medan åter i Sibbo och Borgå förfädernas arf blifvit bättre bevaradt. Äfven dialekten i Sibbo och Borgå är bättre bibehållen och särskildt Borgå torde erbjuda bästa platsen för den som vill lära känna östnyländskt allmogemål. För öfrigt visade man i allmänhet stort intresse för mitt arbete om man och stundom tyckte det var fåfänglighet och dårskap, barnsligheter som herrarna i Helsingfors hade hittat på.¹⁵¹

Wessman var den första av stipendiaterna det året som lämnade in sitt fältmaterial vilket bedömdes som ”synnerligen rikhaltigt och delvis rätt värdefullt”.¹⁵² Efter denna goda start hade sällskapet fått ögonen på den nya fältinsamlaren. När man året därpå delade ut stipendierna beslöt man spara Nylandsstipendiet till följande år då man räknade med att åter kunna engagera Wessman.¹⁵³

Sommaren 1905 tilldelades Wessman (som nu hade titeln sacr.min.kand.) på nytt Nylandsstipendiet. Tiderna var svåra för en kringresande traditionsinsamlare och Wessman berättade att han ofta blev mottagen med stor reservation. Man sade honom rent ut att han misstänktes vara en spion som färdades omkring för att rapportera till myndigheterna vad folket talade om.¹⁵⁴

I Ernst Lagus brevsamling finns 38 brev och 39 brevkort av Wessman. Våren 1909 kan man i Wessmans korrespondens utläsa en viss leda efter många somrar av fältarbete. Det var besvärligt att få tag på sagesmän, och ofta fick han färdas från by till by, gård ut och gård in, utan att få en enda rad i anteckningsboken.¹⁵⁵ Det fanns också ett praktiskt problem som behövde lösas. Efter alla somrar i fältarbete hade hans fortskaffningsmedel, cykeln, blivit slutsliten och han hade inte ekonomiska möjligheter att köpa en ny.¹⁵⁶ Trots tvekan gjorde Wessman ändå på sommaren en fältresa i Raseborg härad och mötte då en av sina främsta sagesmän, rotehjonet Berndt Strömberg, ”Blind-Strömberg” kallad. Den 86-årige Strömberg från Leksvall nära Ekenäs visade sig vara en av Svenskfinlands största berättarpersonligheter med en repertoar som omfattade hundratals sagor och visor. Wessman upptecknade 121 sagor efter Strömbergs diktamen och planerade fortsätta arbetet följande sommar. Men när Wessman återkom till Fiskartorpet i Leksvall ett år senare möttes han av budet att Strömberg kort förut avlidit.¹⁵⁷

Våren 1912 fick Wessman stipendium för insamling av sägner i norra Österbotten. Utlåtandet över det inlämnade arbetet visar hur grundligt sällskapets kommittémedlemmar gick till väga när de granskade nyinkommet fältmaterial. I ett brev riktat till ”Herrar O. Hultman och O. Hackman” bad Lagus nämnda personer ge sin syn på samlingen, Hultman med koncentration på de språkliga iakttagelserna ”vilka ju Hackman och jag är mindre kapabla att bedöma”. Lagus avslutade med orden: ”Ogärna skulle jag se att Herrarna föresloge mindre än 150 mk i gratifikation, ty Wessmans flit och möda, även med nedskrivandet förtjäna i sanning en liten uppmuntran, och resan var, enligt hans uppgift mycket besvärlig även för en man med Wessmans utomordentligt anspråkslösa fordringar i matväg”.¹⁵⁸ Inför fältresan 1913 skrev Wessman till Lagus att han detta år inte ville åta sig större område än Larsmo, Pedersöre, Esse och Purmo, ”ty jag orkar icke hålla ut längre än fem veckor, innan jag blir nervös utav arbetet, jag brukar näml. arbeta utan rast eller ro, då jag är på mina resor, varje dag från morgon till afton.”¹⁵⁹ Wessman var idog, för att inte säga hängiven, och varje samling han lämnade in var diger och väl genomarbetad.

Ateljéfotografi av den flitige insamlaren V.E.V. Wessman efter återkomsten från en folkloristisk fältinsamlingsresa till Östra Nyland sommaren 1905.(SLS 2186)

Sommaren 1915 var tiderna oroliga och Wessmans färder som detta år gick till Åland och Åboland beskrevs av honom som ännu besvärligare än vanligt. Dels möttes han av en allt större misstänksamhet, dels var det svårt att hitta svensktalande personer i Bjärnå och Finby.¹⁶⁰ Att han ändå fick in en präktig samling berodde på mötet med några nya storsagesmän. I Finby träffade han Matilda Troberg på Pettulandet och Wilhelmina Wickström i Förby. Båda hade redan tidigare intervjuats av stipendiater utsända av SLS. Men arbetet var motigt. ”Under krigstider reser jag inte gärna mer”, rapporterade Wessman till Lagus.¹⁶¹

Sommaren 1917 var Wessman dock ute i fält igen, nu för att samla historiska sägner och lokaltraditioner i Österbotten. Folkloristiska kommittén bedömde den inlämnade samlingen med 477 sägner som ”icke föraktlig”. Dessutom hade Wessman lyckats med konststycket att ta till vara 138 gåtor, en häpnadsväckande prestation: ”Då denna yttring av vårt svenska folks skapande fantasi synes vara helt bortdöende, har den nu inhöstade lilla samlingen sitt speciella värde.”¹⁶² Av fältberättelsen förstår man att arbetet inte heller denna gång var mödolöst. När Wessman anlände till Tottesund i Maxmo blev det trubbel. Han blev åter tagen för ”rysk spion” och ortsbefolkningen vägrade ge sig in på samtal med honom. Hotad att anges för myndigheterna, flydde Wessman Tottesund och tog sig till Maxmo kyrkby där han ”hade turen att träffa på klokare folk”.¹⁶³ Wessman måtte åter ha uttryckt sin fälttrötthet i ett brev till Lagus, för i samlingen finns ett svarsbrev av Lagus där de uppmuntrande orden i efterhand ter sig profetiska:

Var säker på att ditt insamlingsarbete, om ock på sitt sätt av anspråkslös art kommer att bli uppskattat såsom varande av utomordentlig betydelse. Och snart kommer väl den tiden, då du icke mera behöver draga omkring för att samla, snart får du börja publicera, och det blir nog ett livsverk redan det att ordna och utgiva vad som fallit på din lott.¹⁶⁴

Wessmans sakkunskap kom till nytta när de historiska sägnerna skulle ges ut i Finlands svenska folkdiktning. Utgivningsarbetet inleddes med att uppteckningarna kopierades för hand, varefter materialet klassificerades och grupperades. I samband med redigeringsarbetet kom Wessman också i kontakt med andra fältinsamlares samlingar, och för första gången kunde han då göra en jämförelse mellan sitt eget och andra insamlares arbeten. I ett brev till Ernst Lagus kommenterade han sina iakttagelser: ”Det har för mig varit trevligt att en gång – första gången – även få se andra samlingar än dem jag själv knåpat ihop. Har jag upptagit mycket strunt, så ha andra gjort det i ännu högre grad.”¹⁶⁵

Arbetet med att ge ut de historiska sägnerna i tryck var sannerligen inte oproblematiskt, och i ett brev till Lagus beskrev Wessman i ironiska ordalag sina svårigheter speciellt med sägnerna som handlade om konfrontationer med landets östliga granne:

Jag är nu så långt kommen, att jag kunde tänka på utgivandet av någon del. Vad skulle sägas, om jag t.ex. i dessa tider skulle utge mina krigshistorier och som motto ha t.ex. den österbottniska småskolläraren Hendrells ord: ”Ryssdjävlarna har sex svåra plågor, först ska de frysa och svälta, sen höra och lyda, först ska de stjäla och sen ska de piskas”. Och sedan indela materialet under följande och andra trevliga rubriker: Ryssarna som mordbrännare, Ryssarna som kvinnoskändare, Ryssarna som lönnmördare, Ryssarna som tjuvar, Ryssarna som löftesbrytare o.s.v. Och så sluta hela samlingen med skaldens ord: ”Än lever fädrens ande, ännu har Ryssland män” – detta endast som ett allvarligt skämt, men ungefär sålunda komme samlingen av krigshistorier att se ut.¹⁶⁶

V. E.V. Wessman lämnade efter sig en maskinskriven biografi på närmare 200 sidor som bär överskriften: ”För barnen och andra intresserade”. Här behandlas också fältexpeditionerna detaljerat, och texten kryddas med många humoristiska detaljer.

Min utrustning var den enklaste möjliga: på ramen en vaxduksväska med en nattskjorta och en extra dagsskjorta, en näsduk, några anteckningshäften och pennor, i fickan penna, gummi och stämpipa. För att komma på förtrolig fot med folket talade jag dialekt och utgav mig aldrig för att vara en ”lärd” man. Man fick därför tro om mig vad man ville. Sålunda tog man mig i östra Nyland för en vandrande skräddargesäll, det högsta som jag kommit till var folkskollärare, på ett ställe i Kyrkslätt antog man, att jag var en halvdabbig karl, som rymt från något kommunalhem.¹⁶⁷

Sina upplevelser på fältresorna, som innefattade både farliga och komiska situationer, summerade Wessman så här:

Fortfarande känner jag oro i kroppen, när sommaren kommer: jag vill ut, ut i bygden till de enkla okonstlade människor, som man alltjämt kan råka på trots det moderna livet med dess skolor, radio och andra kulturens alster.¹⁶⁸

När sällskapet 1916 gav ut en serie insamlingsdirektiv för fältarbetare fick Wessman uppdraget att utarbeta formuläret ”Anvisningar för insamlande av folklore”. Otto Andersson skrev häftet om insamling av folkmelodier, Yngvar Heikel gav råd åt insamlaren av folkdanser och Gabriel Nikander vägledde insamlaren av folkseder. Wessmans 23 sidor långa formulär är skrivet av en erfaren fältarbetare som också uttryckte en klar uppfattning om var folkdiktning ännu kunde hittas. Bästa resultatet uppnåddes enligt honom i byar med flera gårdar och torp, orter där den sociala samvaron var livlig. Helst skulle platsen vara belägen långt från de stora färdvägarna och vara opåverkad av stadskulturen. Befolkningen skulle ”besitta en viss grad intelligens och andlig spänst”:

En slö, av näringsbekymmer tryckt herrgårdstorpare t.ex. är fattig på folklore. En synnerligen tacksam jordmån för all folkdiktning utgöra på grund av det ovan framhållna byarna i östra Nyland och Österbotten, i allmänhet mindre tacksam åter mellersta och västra Nyland samt västra Finland.¹⁶⁹

Wessman rekommenderade att en insamlare skulle röra sig i sin egen hemtrakt. Främlingar betraktades alltid med misstro och ”pennkarlarna, herremännen, skys också eljest, och kanske inte alltid utan skäl av allmogemannen, som fruktar, att de, om de ock icke med avsikt önska skada honom, dock komma att roa sig på hans bekostnad på grund av de anteckningar de gjort efter hans tal.” I trakter som påverkats av stadskulturen hade en insamlare mest att hämta bland de obesuttna och tjänarna som ännu inte var påverkade av den nya bildningen och det moderna åskådningssättet. På grund av sitt rörliga arbete kom hantverkare ofta ihåg folkdiktsalster från olika håll. Frågorna till sagesmannen skulle vara ”korta, enkla, bestämda och på sak gående såsom lärarens på klassen”, skrev skolmannen Wessman. Viktigast var att på ett ”enkelt och okonstlat sätt kunna umgås med folket, ha ett glatt och friskt lynne, samt ett hjärta som kan känna för och med folket”.

K. Rob. V. Wikman skrev en hyllningstext till Wessman i samband med hans femtioårsdag 1929. Det mesta av Wessmans verksamhet inom sällskapet låg ännu i framtiden. Redan nu hade Wessman dock, som Wikman skrev, ”vid sidan om pedagogens tunga och krävande kall”, samlat in ”ungefär en femtedel av all upptecknad svensk-finländsk folklore”.¹⁷⁰ I Folkkultursarkivet finns i dag 23 samlingar sammanställda av Wessman, med sammanlagt 8 335 sidor uppteckningar.

Wessman hade en mängd internationella kontakter och korresponderade med flera av tidens stora folklorister. Hans utgåvor i FSFD väckte beundran långt utanför landets gränser. I flera brev prisade professor Wayland D. Hand, anknuten till American Folklore Society, band VII.4. Folktro om naturen: ”Man muss das schöne Format der grossen schwedischen Sammlung in Finland bewundern. An Klarheit, Übersicht, und an prachtvollen Umfang ist sie meines Erachtens nirgendwo anders erreicht.”¹⁷¹ Liknande ordalag använde den danska folkloristen Christian Lisse: ”Det er et imponerende arbejde, synes jag, og med det fineste sakregister jag kender.”¹⁷² En trogen supporter hade Wessman också i den amerikanska ordspråksforskaren Archer Taylor. Deras kontakt inleddes med utbyte av skrifter om gåtor och hösten 1952 tackade Taylor för volymen VII.3. Människan och djuren: ”I am delighted with it and shall see to that it is mentioned in one of our folklore journals. It is the most extensive collection of such information that we have and deserves to be known and appreciated.”¹⁷³

Även de nordiska kollegerna var imponerade av Wessmans flit och produktivitet. I forskarkretsar var det känt vem man hade att tacka för att mammutprojektet FSFD över huvud taget kunde fullföljas. Carl-Herman Tillhagen, anställd vid Nordiska museet och personlig vän till Wessman skrev sommaren 1955:

Det gläder mig mycket att FSFD nu genom Dina mödor nalkas sin fullbordan. Det är ett monument detta över svenskheten i Finland som söker sin like och en mycket väsentlig del av hedern för detta är Din, dels i Din egenskap av fältforskare, dels som lärd och noggrann utgivare.¹⁷⁴

På jakt efter trollgubbar och häxor. Valter W. Forsblom (1888–1960)

År 1913 insändes till Svenska litteratursällskapet en samling sjukdomsbesvärjelser och omlagelser som av medlemmarna i Folkloristiska kommittén genast betecknades som en av de rikaste på sitt område.¹⁷⁵ Valter W. Forsblom, mannen bakom samlingen, arbetade vid Statens etnografiska museum och skrev i sin reseberättelse att han ”hopbragt samlingen under en i etnografiskt syfte företagen undersökningsresa i Österbotten sommaren 1913”. Han försvarade sitt ämnesval med att besvärjelserna visserligen måste anses höra till folkloristikens område, men att man skulle komma ihåg att de stod i intim förbindelse med praktiska bruk.

Ännu viktigare var att trollformlerna gav en unik inblick i allmogens uppfattnings- och åskådningssätt på områden människor i allmänhet inte ville blotta. I Forsbloms första samling folkliga botmetoder, som skulle följas av fyra till, uppgavs ännu inte namnen på de intervjuade personerna. Redan nu var emellertid reseberättelsen lång och analytisk. De gamla sjukdomsbesvärjelserna som ofta gått i arv inom samma släkt ansågs av ortsbefolkningen heliga och hemliga. Det var inte självklart att man delgav en främmande fältarbetare den fördolda kunskapen. Dessutom såg prästerskapet med oblida ögon på den gamla vidskepelsen. Omlagarna, botarna själva, såg sig däremot inte stå i förbindelse med ”djävulen och hans anhang” utan som utövare av en uråldrig läkekonst. Det gällde alltså för en fältinsamlare att först vinna sagesmännens förtroende. Forsbloms erfarenhet var att man gärna fick ”ge en snärt” åt den moderna läkekonsten och i stället lyfta fram de läkekunniga bland folket:

Kan man dessutom i förtroende meddela de gamla att man sluppit någon sjukdom, fassna, vårtor el. dyl. medels en klok gubbes l. gummas omlagning är ju allt gott och väl. Då se de gamla att de icke ha att göra med en av dessa nuförtiden vanliga ungdomar, vilkas tro på de dolda krafterna i naturen och tron på ordets kraft övergått i översitteri och förakt för allt det gamla.¹⁷⁶

När litteratursällskapet 1914 planerade en etnografisk expedition till Österbotten lyckades man till sin belåtenhet anställa Forsblom som ledare. Expeditionen hade som uppgift att beskriva byggnader, avteckna och uppmäta gårds- och husplaner samt beskriva och avbilda husens inredning, inklusive husgeråd.¹⁷⁷ Under ”lediga stunder” hann Forsblom dock fortsätta sitt arbete med folkmedicinen och tog till vara hela 321 trollformler. Inom Folkloristiska kommittén var man storligen imponerad av Forsbloms vetenskapligt upplagda fältberättelser. Forsblom menade att insamlaren själv hade den största förutsättningen att anslå en forskningsaspekt på sitt material. I fortsättningen uppgav han också (på inrådan av Lagus) namnen på varje enskild meddelare.

Under sin insamlingsresa fick Forsblom uppfattningen att kyrkan och de moderna tiderna snart skulle utrota den gamla läkekunskapen. Men än fanns mycket att hämta och sommaren 1915 tilldelades Forsblom åter ett fältstipendium för komplettering av sjukdomsbesvärjelserna. Han inlämnade nu sin hittills största samling – 626 trollformler – och Folkloristiska kommittén uttryckte sin beundran över arbetet. Speciellt imponerad var man av fotografierna av omlagelseceremonier som tagits med sällskapets egen kamera.¹⁷⁸ Baserande sig på upplevelserna i fält funderade Forsblom också över skillnaderna mellan folkloristiskt och etnografiskt fältarbete. Efter sina färska erfarenheter av fotograferandet som fältmetod betraktade han etnografens arbete som mera konkret än folkloristens och ansåg att det inom etnografin fanns färre möjligheter till feltolkningar.¹⁷⁹

Den 5 juli 1916 skrev Valter W. Forsblom: ”Besökte igår i Kimo en gammal 83-årig vida beryktad omlagerska Lovisa Törndal, ’Lurkun’ kallad. Hon är en utmärkt representant för den gamla nu snart försvunna typen av omlagare. Ehuru gumman, då ryktet nådde henne om att jag ämnade besöka henne i syfte att få del av hennes ’vetenskap’, hade sagt till sina grannar att hon ’gett sig fan på att aldrig meddela sin konst åt någon av dessa många som söka lista den ur henne’, fick jag snart gumman helt och hållet i mitt våld. Lovisa ville sist ha mitt porträtt och jag lät då en av grannarna knäppa av oss båda sittande på trappan till den låga stugan.” (SLSA 623.6 Ernst Lagus arkiv; SLS 267:18.)

Också sommaren 1916 gick i sjukdomsbesvärjelsernas tecken och i sitt utlåtande konstaterade kommittén att den nya samlingen t.o.m. överträffade allt Forsblom tidigare lämnat in.

Man ansåg att fotografierna av omlagelseriterna ”ställer oss ansikte mot ansikte i förhållandet till de kanske egendomligaste folkseder, som ännu leva här och där i bygderna.”¹⁸⁰ Forsblom följde i sitt arbete de finska professorerna Julius och Kaarle Krohns historisk-geografiska metod enligt vilken forskaren för utredningen av ett ”objekts” utvecklingshistoria behövde tillräckligt många daterade uppteckningar om det. I förordet till samlingen ”Sjukdomsbesvärjelser och omlagelser från Syd-Österbotten IV” skrev Forsblom att han för att få en helhetsbild av sjukdomsbesvärjelsernas utbredning och utformning ansett det nödvändigt att teckna upp också besvärjelser som tedde sig identiska, eller nästan lika.¹⁸¹

I Ernst Lagus brevsamling finns en mängd brevkort och brev från Forsblom som under sina fältresor ständigt var i kontakt med ledaren för arbetet i Helsingfors. Genom breven får man inblickar i arbetets gång. I ett brev daterat den 11 juni 1916 skriver Forsblom att han hittat några intressanta budkavlar värda att fotografera och avslutar med orden: ”Skall just ut till Kaurajärvi och Komossa på jakt efter trollgubbar och häxor. Hoppas vi träffa rätt många.”¹⁸² I breven finns intressanta passager som belyser Forsbloms vetenskapliga tankearbete. Han fick med tiden en allt klarare uppfattning om hur fältmaterialet borde utforskas. Till sjukdomsbesvärjelserna hörde ceremonier och ritualer som ofta i ”förundransvärd grad överensstämde med de folkliga föreställningarna om sjukdomarnas art, natur, ursprung och botemedel”. Enligt Forsblom ställde genren följaktligen större krav på analysverktygen än den Krohnska – ”för Kalevala-forskning lämpliga” – metoden kunde erbjuda. De urgamla folktroföreställningarna som förknippades med sjukdomsbot behövde ”ovillkorligen också belysas med andra allmänna etnologiska metoder”.¹⁸³

Forsbloms digra fältmaterial väckte intresse också hos andra forskare vilket inte var odelat positivt för den idoge insamlaren. I ett brev till Lagus skrev han: ”Krohn och Hästesko ha varit uppe och kopierat mina omlagningar vilket jag inte anser vara vidare glädjande för mig”.¹⁸⁴ Både Kaarle Krohn och F. A. Hästesko arbetade själva med trollformler och intresserade sig givetvis för det nyinsamlade materialet. Forsblom hade förståeligt nog ett possessivt förhållande till sina skatter.

Forsblom var medveten om att hans fältmaterial var högklassigt. Speciellt fotografierna av folkliga botmetoder ansågs i vida forskarkretsar vara unika. Han hade dock erfarit att det inte var någon lönsam affär att arbeta som stipendiat för litteratursällskapet. I december 1916 tog Forsblom upp ett missförstånd kring finansieringen av sommarens fotograferingsarbete. Han hade själv införskaffat plåtar från fotoaffären Nyblin, och då han efter uträttat arbete märkte att sällskapet inte hade för avsikt att separat ersätta materialkostnaderna författade han i raseri ett brev till Ernst Lagus. För att visa hur det stod till med de ”förmenat ekonomiska fördelarna med att vara stipendiat” uppställde Forsblom en fullständig kalkyl över de inkomster och utgifter han haft i samband med fältresan som varat i fjorton dagar. Renskrivningen och ordnandet av materialet hade därtill tagit flera veckor, varför Forsblom denna sommar kunnat ta semester endast tre dagar. Skrivelsen ger en inblick i fältarbetets finansiella sida, och bokföringen innehåller vid sidan av utgifter för kost och logi också utlägg för snus och tobak som behövdes för att belöna informanterna. När alla utgifter drogs från stipendiesumman på 900 mark återstod som egentlig lön endast 1 mk 35 penni per dag. Skulle fältstipendiaten bli tvungen att ersätta plåtarna ur egen ficka försvann också den lilla summan. Forsblom avslutade sin utredning med orden: ”Jag hoppas också att SLS framledes anförtror sitt arbete åt personer, vilkas ekonomi gör dem oberoende att offra tid och arbete åt Sällskapet. Jag hör ej till de i detta avseende lyckligt lottade och jag undanber mig därför härmed att vidare komma i åtanke vid utdelningen av SLS stipendier.” Missförståndet måtte ha rett ut sig för Forsblom fortsatte sitt insamlingsarbete, men tog i sina brev till Lagus regelbundet upp problemet med sin ansträngda ekonomi.¹⁸⁵

I maj 1930 föreslog Folkloristiska kommissionen (tid. kommittén) ett nytt insamlingsfält för Forsblom. Arbetet gällde etnografisk undersökning av båttyper i mellersta Kvarken. Under fem fältfärder 1930–1934 dokumenterade Forsblom tillsammans med båtbyggeriingenjören Berndt J. Schauman genom fotografering och uppmätning allmogebåtar i Österbotten, Åboland, Åland och Nyland.¹⁸⁶ Forsbloms ledstjärna, ”den systematiska dokumentationen”, färgade åter verksamheten. I Forsbloms 21 samlingar ingår sammanlagt 1 732 sidor uppteckningar, 820 fotografier, 359 teckningar och 138 uppmätningar av båtar.

I en födelsedagsruna till Forsblom i samband med femtioårsdagen prisade K. Rob. V. Wikman hans exceptionella skicklighet när det gällde tillvaratagandet av folkmedicinens hemligaste läsningar. Enligt Wikman berodde det goda slutresultatet på att Forsblom närmade sig magin – även den svarta magin – fördomsfritt. Han nådde därför längre och djupare än någon annan insamlare på detta fält och kunde rentav själv sägas vara något av en trollkarl.¹⁸⁷

Forsblom arbetade som amanuens vid litteratursällskapets arkiv 1927–1939. Som den främsta experten på sitt fältmaterial utarbetade han själv volymen om magisk folkmedicin i FSFD. Utgåvan publicerades 1927 och betecknades senare av K. Rob. V. Wikman som det främsta bandet i bokserien. Materialet bedömdes vara exemplariskt ordnat och kompletterat med utmärkta register.¹⁸⁸

”Den svenska folkstammens höjda självmedvetande” – Lagus avsked och sista initiativ

I januari 1918 skrev Ernst Lagus, som i så många år ansvarat för litteratursällskapets traditionsvetenskapliga insamlingsverksamhet, sin sista årsberättelse. Under året hade elva nya samlingar kommit in och Lagus gladde sig speciellt över att sällskapet med Vivi Peters insamling av recept och måltidsordningar åter inaugurerat ett nytt forskningsområde. Detta år hade Kommerserådet Otto A. Malms Donationsfond äntligen beviljat medel för arbetet med Finlands svenska folkdiktning, ett beslut vilket ”med största glädje hälsats av alla folkloristiskt intresserade kretsar i hela svenska delen av vårt land”. Kort före årsmötet utkom också seriens första band, sagoreferaten utarbetade av Oskar Hackman. Lagus var belåten och stolt:

Den vetenskapliga världen har fått en aning om de skatter, som hopsamlats bland en liten germansk folkspillra här östanhavs, och när vissa andra delar föreligga med ett innehåll, som i vidsträckta kretsar skall te sig ännu märkligare än folksagorna, vilka ju icke höra nutiden till, skall en våg av självmedvetande och stolthet höja denna folkspillra och skaffa den aktning bland stamfränder och andra.¹⁸⁹

Lagus hann ännu ta ett sista initiativ. Till styrelsens aprilmöte 1918 inlämnade han en skrivelse där han föreslog insamling av mera ovanligt slag. Det i landet utkämpade inbördeskriget gav upphov till olika slag av berättartradition. Lagus föreslog att fältstipendiaterna denna sommar skulle intervjua befolkningen om historier rörande förhållandena mellan ”de vita” och ”de röda” och på så sätt bidra till att belysa ”det faktiska förloppet av senaste års händelser”. Lagus såg insamlandet av samtidstraditioner som ett intressant folkloristiskt experiment. Genom att samla in ny, fortfarande i ringa mån traderad berättartradition kunde man sammanställa ett material som skulle ge framtida forskare ”en god inblick i sägnens utvecklingshistoria”. Lagus planerade ett upprop i tidningarna där insamlarna uppmanades ”uppteckna bland allmogen ännu i friskt minne levande berättelser om de uppskakande händelser, som timat under senaste år”.¹⁹⁰

Förslaget avböjdes i styrelsen eftersom det ansågs vara känsligt, diskutabelt och rent av farligt. Sin vana trogen lät sig Lagus inte nedslås, utan uppmuntrade sommarens stipendiater att ta upp temat vid sidan av de i övrigt fastställda frågeställningarna. Endast V. E.V. Wessman lyckades samla in ett antal sägner och berättelser med anknytning till händelserna 1918 från sin hemort Sibbo. I det förord till samlingen som Wessman undertecknade på julaftonen 1918 skrev han: ”ännu återstode att insamla de talrika berättelserna från den röda tiden av vilka tiden inte medgav mig att uppteckna mer än ett tjugotal. Men att hoppas är att även de finna sin upptecknare.” Wessmans sägner upptecknades bland ”den vita delen” av befolkningen i Borgby, Paipis och Mårtensby och berättelserna beskriver oftast de vita som rättrådiga offer i konfrontation med en kallblodig och hänsynslös fiende. Av det rika bruket av citat och detaljer märker man att händelserna ännu dagligen diskuterades och dryftades på orten.¹⁹¹

Uppteckningar om ”De rödas uppror” ur V.E.V. Wessmans samling. Wessman var den enda insamlare som mot litteratursällskapets styrelses rekommendation hörsammade Ernst Lagus uppmaning att samla berättartraditionen kring händelserna 1918. (SLS 290)

Ernst Lagus var initiativens och handlingens man. Han sades ofta vara hetlevrad och ”svår”, men ser man till slutresultatet var han en outtröttlig idéspruta vars hängivenhet oftast ledde till det önskade. Lagus var alltid sällskapet omutligt trogen och t.o.m. från sjukbädden tackade han litteratursällskapet för det hedersmedlemskap han beviljades 1919:

Den utmärkelse, som kommit mig till del på senaste Runebergsdag, är överraskande och så stor, att jag icke kunde tro på dess verklighet, om icke framför mig låge officiell kallelse att vara hedersledamot av det för mig så dyra Sällskapet. Jag ber dock att fortsättningsvis få anse mig vara en Sällskapets och dess Styrelses arbetsvillige tjänare, såsom en reservsoldat, hvars högsta önskan är att kunna kämpa för de gemensamma idealerna.¹⁹²

Lagus avled i september 1923 och vid hans begravning uppvaktade sällskapets styrelse in corpore. Griftetalet prisade hans initiativrikedom och sega uthållighet. Man lovordade hans insatser för Finlands svenska folkdiktning och Folkloristiska och etnografiska studier, två serier som betecknades som ”guldgruvor för forskningen” och summerade hans gärning med orden: ”För att inom styrelsen vinna medhåll för sina planer kämpade han som ett lejon, ofta som ett sårat lejon, och segern blev hans.”¹⁹³

”En god svensk gärning” – Wikman tar sats

Efter Lagus avgång behövdes i Folkloristiska kommissionen en person som var ”en med området fullt förtrogen vetenskaplig kapacitet” och som dessutom skulle äga ”erkänd arbetsförmåga”. En sådan man hade man redan i tankarna. Den 32-årige magistern Karl Robert Villehad Wikman föreslogs överta uppgiften som föreståndare för sällskapets folkloristiska arkiv och bibliotek och även som huvudutgivare av FSFD och redaktör för FES.¹⁹⁴

K. Rob. V. Wikman formulerade sig gärna i långa promemorior och detaljerade utredningar. När han i december 1918 tillträdde posterna vid sällskapet avfattade han något vi i dag kunde kalla ett pressmeddelande där han önskade ”vända sig till arkivets gynnare och medarbetare med en vördsam anhållan att de även under de förändrade förhållandena ville innesluta arkivet i samma förtroendefulla välvilja som hittills”. Han skrev:

Arkivet ser fortfarande som sin uppgift att vara härden för svensk bygdeforskning i Finland och skall särskilt genom att söka knyta vid sig ett ökat antal medarbetare i bygderna sträva till att utvidga denna verksamhet. Samtidigt som folkloristiska arkivet tjänar den vetenskapliga forskningen vill det vara en föreningslänk mellan bygdeforskare i olika delar av det svenska Finland.¹⁹⁵

Den nya kvasten satte genast igång sitt arbete. I sin första årsredogörelse för Folkloristiska kommissionen beskrev Wikman ingående situationen med FSFD. Han hade börjat grubbla närmare över hur utgivandet skulle organiseras. Verket krävde enhetliga systematiseringsprinciper och detaljerade sakregister. Wikmans förhoppning var också att arkivet skulle bli ett modernt arbetande folkminnesarkiv istället för att vara en förvaringsplats för ”skatter av folklig tradition”.¹⁹⁶ Denna tanke förverkligades emellertid först tjugo år senare i samband med att Folkkultursarkivet grundades 1937.

I Wikmans årsberättelser trycktes alltid den senaste delen av arkivets katalog vilket gör det lätt att få en överblick över vilket material som inkommit under året. Wikman gav mycket detaljerade uppgifter om exakt hur många varianter av varje genre som ingick i varje samling.¹⁹⁷ Fältarbetet gjordes under denna period i form av kompletterings- och förarbeten för FSFD och för detta arbete anställdes ”tränade och vetenskapligt skolade insamlare”. Wikman drog också en lans för amatörinsamlandet, men menade att detta krävde sakkunnig ledning och granskning. Ett samarbete med folkhögskolorna etablerades genast. Åren 1919–1927 inlämnades ett tjugotal samlingar med uppsatser om traditionsvetenskapliga ämnen skrivna av elever i bl.a. Svenska folkakademin i Borgå och folkhögskolorna i Närpes, Kronoby och Vörå.¹⁹⁸

Folkloristiska kommissionen hade nu åter en skicklig stab insamlare att tillgå. Arne Appelgren inlämnade i april 1924 en samling med byplaner och byggnadsskick i Houtskär och Iniö. Materialet betecknades som ”ett av de värdefullaste i sitt slag” och Appelgren blev en av de erfarna stipendiater sällskapet anlitade under många år. Sommaren 1925 gjorde han med studerande från Tekniska högskolan och Konstflitföreningens ritskola en etnografisk undersökning av allmogens byggnadsskick i Pedersöre och Larsmo. Samma sommar dokumenterade Forsblom med en arkitekt som medhjälpare byggnadstyper i Esse.¹⁹⁹

Redan 1922 hade man fått med Yngvar Heikel i arbetet. Hans undersökningar gällde allmogedräkter, ett område som sällskapet inte tidigare intresserat sig för. Under följande år fortsatte arbetet med de betrodda stipendiaterna. Greta Dahlström samlade visor, Yngvar Heikel breddade sitt undersökningsområde till att omfatta fotografering av textilier, redskap och husgeråd i Österbotten (han var den första av sällskapets insamlare som tog färgfotografier) och Vivi Peters samlade folksed och folktro särskilt rörande allmogens matordning och kost ”samt det kvinnliga arbetsgebitet i allmänhet”. I årsberättelserna gladde man sig åt att arbetet med nya områden som allmogens kost, dräktskick och byggnadsforskning kommit väl igång med experter som insamlare.²⁰⁰ Belåtenheten var också stor över det etnografiska arbetet vilket t.o.m. planerades gå vidare i nya tekniska banor. Man hoppades speciellt att arkivets bildmaterial skulle växa, och att man eventuellt kunde ta i bruk filmandet som dokumentationsmetod.²⁰¹

Wikman besökte sommaren 1920 det första nordiska mötet för folklivsforskning i Stockholm och fick då tillfälle att redogöra för litteratursällskapets folkloristiska och etnografiska verksamhet.²⁰² Två år senare då det andra forskarmötet ordnades i Helsingfors hade Wikman möjlighet att vid sidan av de finska folkloristerna, etnologerna och museologerna presentera sin egen institution för en nordisk krets. I mötet deltog vid sidan om Wikman från den svenska traditionsforskningssektorn i Finland även Anders Allardt, Otto Andersson, Fritz Burjam, Yngvar Heikel, Gunnar Landtman och Gabriel Nikander. I mötesrapporten som publicerades i Nordiska museets tidskrift Fataburen beskrevs ”Kalevalafolkets” arkivsystematik som framstående. Också Svenska litteratursällskapets folkloristiska arkiv nämndes i smickrande ordalag:

Är det imponerande att ett litet folk som det finska ägnat sin folkliga litteratur sådan vård och uppmärksamhet, så måste det anses nästan ännu märkvärdigare, att en minoritetsgrupp som Finlands svenskar, på några hundratusen människor, med egna andliga och materiella tillgångar skapat fram så storstilade verk som de olika av Svenska litteratursällskapet utgivna serierna, bl.a. ”Finlands svenska folkdiktning” och ”Folkloristiska och etnografiska studier”.²⁰³

Härmed hade de första stegen tagits till ett samarbete mellan nordiska forskare på folklivsforskningens område. Även Brages årsskrift uppmärksammande mötet med en rapport. Här återgavs mötesdeltagarnas redogörelser för folklivsforskningens nuvarande ställning i de olika nordiska länderna. K. Rob. V. Wikman rapporterade om läget på svenskt håll i Finland. Han förutspådde att den nygrundade professuren i nordisk kulturhistoria och folklivsforskning vid Åbo Akademi skulle påverka arbetsfördelningen mellan Helsingfors och Åbo på ett ännu inte överblickbart sätt.²⁰⁴

Än hittas skatter!

En fröken som tecknar upp visor. Greta Dahlström, f. Stenbäck (1887–1978)

Trots att fältinsamling i Svenska litteratursällskapets regi nu pågått i närmare fyrtio år fanns det fortfarande skatter att upptäcka. När Greta Dahlström lämnade in sin samling visor från Houtskär, Korpo och Nagu 1923 visade det sig att sällskapet fått tag på en skicklig insamlare som lyckades finna nytt material på orter där man trodde allt redan var samlat. Hela samlingen omfattade 693 nummer visor, varav hela 54 ballader. Insamlaren fick 600 mk i gratifikation och ytterligare 400 mk som pris från Åhmanska fonden vars pengar var tillägnade traditionsforskningen. Arbetet betecknades som ”synnerligen förtjänstfullt” och resulterade alltså slutligen i dubbel betalning!²⁰⁵

Greta Dahlströms intresse för den folkliga musiken hade väckts under studietiden vid Helsingfors musikinstitut där hon som lärare hade Martin Wegelius som ju också hade arrangerat folkliga visor för kör. Vid institutet blev hon också bekant med Otto Andersson som uppmanade henne att söka fältinsamlingsstipendium från Svenska litteratursällskapet.

I Greta Dahlströms samlingar ingår endast knapphändiga fältberättelser. Vi vet dock mycket om hennes fältfärder på grund av att väninnan och fältkamraten Alfhild Forslin publicerade utdrag ur hennes dagböcker i artikeln ”Greta Dahlström som fältforskare i Svenskfinland”.²⁰⁶ Här berättas om bakgrunden till Greta Dahlströms intresse för visor. Redan i tjugoårsåldern hade hon imponerats av tvätterskan Minas mäktiga vissång i Borgå skärgård, men avgörande blev vistelsen på Lohm i Korpo sommaren 1921. Den första sommaren på Lohm fick hon uppfattningen att inga gamla visor levde kvar i trakten, men sommaren därpå överraskades hon av Norrgårdshusbondens väldiga visrepertoar som räckte för hela 24-timmarsfärden mellan Lohm och Åbo.

Greta Dahlström (den lilla bilden) mötte vissångerskan Svea Jansson under sin fältinsamlingsresa sommaren 1923. Svea och mormodern Eva Gustava Jansson, bosatta på Nötö, var bevarare av en vissamlares främsta skatt: den värdefulla balladtraditionen. (SLS 352)

Sommaren 1923 medgav sällskapets resestipendium att hon ”hade anledning att styra kurs på vilken ö som helst, ju avlägsnare desto bättre, och jag kunde titta in i varje gård och varje koja och hade ett ärende till varje människa jag mötte”. Försedd med en tung ränsel på ryggen med notpapper, häften och sammelverket Nyland III besökte hon öar och byar i Korpo, Nagu och Houtskär. På Lohm träffade Greta Dahlström Alfhild Adolfsson (senare Forslin) som följde med henne på fältfärden och hjälpte henne med upptecknandet när skrivkrampen slog till. Alfhild Adolfsson erinrade sig deras maniska upptecknande:

I samband med en sommarfest på Vänö väntade oss mycket arbete, ty under de närmaste dagarna formligen drunknade vi i visböcker och skillingtryck dem ägarna inte ville skiljas ifrån. Vi skrev och vi skrev, och snart var alla medhavda häften fullskrivna. Med minsta möjliga piktur och utnyttjande av varje oskriven fläck i marginaler och pärmar klarade vi dilemmat, vilket var mödan värt, ty den största och värdefullaste samlingen av 1700-talsskillingtryck blev några år därefter lågornas rov.²⁰⁷

Alfhild Forslin berättade att varken hon eller Greta Dahlström hade någon egentlig ”metod” bakom sitt insamlande. Man vinnlade sig att lyssna mer än tala själv, något Greta var en mästare på:

Försynt och omärkligt trängde Greta undan allt oväsentligt, silade hastigt genom repertoarernas ytskikt som ofta färgades av sentimental s.k. pigromantik, borrade djupare och hjälpte vänligt fram något som var bortglömt – kanske en gammal ballad? Gladast var i dylika fall den sjungande själv, ty nu skulle den här gamla visan, bortglömd i decennier, för evigt bevaras på papper med ”ton” och allt!²⁰⁸

Det av Greta Dahlström åren 1922–1962 insamlade materialet uppgår till 3 228 visor upptecknade efter 397 meddelare. Hon mötte många framstående sångare och sångerskor under sina resor, men den främsta var Svea Jansson på Nötö i Nagu. Mötet med henne, som ledde till upptecknandet av en hel rad ”månghundraåriga ballader”, beskrivs jublande i dagboken från resan som pågick från den 8 juni till den 8 september 1923:

19 juni. Nu har jag funnit de rätta: Janssons i Österäng! Torpets invånare består av morfar, mormor och Svea. Mormor är 82 år, lång och mager med vackert markerade drag, säkert en skönhet i sina dagar. Hon är kry och munter och hennes repertoar är synnerligen rik och omfattar alla slag av visor: ballader, sjömans- och kärleksvisor, skämtvisor och en och annan dansmelodi. Hon är hemma från Hitis, Böle, och har ärvt sin musikaliska skatt av sin mormor. I sångrösten gör sig dock åldern märkbar och det är omöjligt för henne att avbryta en melodi i mitten, gör hon det tappar hon alldeles bort sig. Här är Svea, som är förtrogen med hela visförrådet sedan sin barndom, en ovärderlig hjälp. Hon är musikalisk och har ett briljant minne och tycks vara intresserad av sitt värv (d.v.s. att hjälpa mig).²⁰⁹

Vägen gick från by till by, från ö till ö på skattjakt främst efter de mera ovanliga balladerna, som t.ex. ”Staffansvisan”. Under färderna blev Greta Dahlström bekant och vän med personer i alla åldrar. Hon satt i stearinljussken och skrev av gamla visböcker så armen värkte, hennes födelsedag uppmärksammades med serenad, hon blev bjuden på dop på Houtskär, bröllop på Kökar och gravöl på Lohm.

Greta Dahlström verkade senare som musiklärare, kördirigent, musikkritiker och komponist. I Folkkultursarkivet finns sex samlingar sammanställda av henne med sammanlagt 5 905 sidor. Åren 1960–1962 gjorde hon insamlingsresor i Åboland, Nyland och Österbotten, nu med magnetofon. Under en lång tid var hon dessutom verksam som utgivare av musikdelarna av FSFD.²¹⁰

Med karta, anteckningsbok och ett gott humör. Vivi Peters (1893–1945)

Gabriel Nikander skrev sommaren 1913 i sin reseberättelse:

En följd av min vistelse i Iniö var, att en f.d. elev till mig, seminaristen Vivi Peters, som hela tiden följde mig i stugorna och åhörde mina frågor, efter min avresa självständigt fortsatt insamlingsarbetet, som nu resulterat i en avsevärd samling som kompletterar mitt knappa material från Iniö.²¹¹

I några brev till Ernst Lagus tackade Vivi Peters sällskapet för att man inlöst det material hon samlat in sommaren 1913 inspirerad av Nikander. I ett brev daterat den 23 mars 1916 framkommer det att hon erbjudits stipendiemöjligheter av Lagus och gärna vill ställa upp då hon ”är mycket intresserad av folkloristiskt arbete”.²¹² Samma år skriver Vivi Peters till Lagus om sitt fältarbete i Pargas och Kimito. Hon var inte riktigt nöjd med uppteckningarna och kände att man för att nå ett gott slutresultat borde stanna längre på en ort. Hon hade blivit väl emottagen av de ålderstigna värdinnorna och speciellt ute i skärgården kunnat ta till vara många uppgifter om gamla matordningar. I Pargas och Kimito kunde man däremot redan skönja inflytandet från Marthaföreningen och Vrethalla husmodersskola.²¹³

Vivi Peters uppteckningar är livfulla och mångsidiga. På tal om fläskrätten ”leipäresså” berättar hon om den snåla gubben i Mark, kallad ”barfotingen”. Efter honom levde både talesätt och ordstäv kvar i Västanfjärd. (SLS 277)

Den samling som Vivi Peters sammanställde sommaren 1916 med 738 sidor uppteckningar av främst matordningar och recept från Pargas och Kimito fick ett mycket gott vitsord av Folkloristiska kommissionen. Man prisade också den omfattande reseberättelsen där arbetets förlopp beskrevs ingående. Med denna forskningsresa hade sällskapet gett sig in på ett alldeles nytt forskningsfält. 26 kockar från Pargas och 30 från Kimito som utfrågats ”för oss direkt in i den svenska allmogens både hemseder, kalas- och högtidsbruk samt bjuder på en bit kulturhistoria av ovedersägligt värde”. Samlingen betecknades som ”lätt läslig och snygg” och belönas med gratifikation om 150 mk. I reseberättelsen beskriver Vivi Peters livfullt både resans förlopp och olika möten under färden.

Med litet kläder, en karta, anteckningshäften och ett gott humör började jag resan. När jag knackade på en ny dörr och steg in, möttes nog det oundvikliga häftet stundom av sneda, misstänksamma blickar från de pratsamma gummorna, innan dessa i sin iver glömde att jag satt med pennan i handen. ”Kommer de’ i tidningen”, frågade gummorna ofta. Det var det de mest fruktade, och när jag högtidligt nekade voro de nog så angelägna, att jag ej skulle glömma något.²¹⁴

Som många andra fältarbetare berättar Vivi Peters om att hon vid inträdet i varje ny stuga fick undergå ett ”förberedande förhör”, man ville veta allt om hennes civilstånd och härkomst. När frågorna var besvarade kändes det naturligt att själv inleda intervjun om husets mathållning. Och ett trumfkort hade hon i fickan:

Erfarenheten lärde mig att det första och sista en upptecknare bör vara är glad. Glada människor äro överallt välkomna och i synnerhet på landsbygden. Huvudsaken är att stiga leende in i varje ny stuga och först intressera sig för sagesmannen, innan man kommer med sina egna intressen. Då blev man vän i huset och fick slå sig ned på grytbänken, vilket är mycket bättre än att bjudas in i främmand kammaren, där värdinnorna taga sina kyrkminer och berätta ungefär som framför prästen på läsförhöret.²¹⁵

Sommaren 1917 fick Vivi Peters ett stipendium för en fältfärd till Iniö. Hon skrev till Ernst Lagus att hon skulle resa ut så snart hennes pass blivit utfärdat.²¹⁶ I september kunde Vivi Peters meddela honom att hon nu vistats i fält en knapp månad. Ortsbefolkningens strängaste arbetstid var över och ”det känns lättare att komma och göra anspråk på sagesmännens tid, när man vet att man ej tager folket från logen eller åkern, eller försenar mor, när hon skall koka mat på bestämd tid åt tröskarfolket”.²¹⁷

De följande somrarna gick fältresorna till Korpo, Hitis, Kyrkslätt, Liljendal och Mörskom.²¹⁸ Sommaren 1924 berättade Vivi Peters att hon förändrat sitt arbetssätt något. I stället för att utfråga så många sagesmän som möjligt valde hon en huvudsagesman i varje by vars uppgifter kunde kontrolleras hos ett tiotal andra sagesmän i trakten. Enligt henne kunde man på så sätt uppnå ett säkrare resultat. Samma metod användes även sommaren 1925 när fältresan gick till Karleby, Nedervetil och Esse.²¹⁹ Under åren 1925–1929 gjorde Vivi Peters ytterligare fältresor, till olika delar av Nyland och Österbotten.²²⁰ Sammanlagt uppgår hennes uppteckningar för sällskapet till 2 415 sidor. Redan 1920 hade hon belönats med Åhmanska priset för sin insamlarverksamhet.

Vivi Peters var 1923–1929 anställd vid Svenska Folkskolans Vänners kansli som föreståndarinna för bokförmedlingen och samtidigt redigerade hon lantbruksavdelningen i tidningen Nyland. Efter 1935 blev hon fri journalist. Hon avled redan 1945 och i nekrologerna nämnde man även hennes traditionsvetenskapliga fältarbete. Förmågan att komma till tals med allmänheten hade hon nytta av också under sin journalistbana något som påpekades i minnesrunan i tidningen Nyland (10.11 1945) där man bl.a. skrev: ”I bygderna var Vivi Peters mycket uppskattad för sin käckhet och sina friska tag.”²²¹

En representant för ”den intelligentare delen av allmogen”. Henrik Kullberg (1891–1953)

Henrik Kullberg var född i Strömfors och studerade i sin ungdom vid Östra Nylands folkhögskola, Svenska folkakademin i Borgå och folkhögskolan i Lahtis. Sin första traditionssamling lämnade han in till litteratursällskapet 1911. Kullberg som hade inspirerats av sin lärare vid Svenska folkakademin, Gabriel Nikander, samlade in de flesta slag av folklore: folktro, folkmedicin, festsed, sägner, ordspråk, gåtor, visor, bomärken och öknamn. Varje uppteckning antecknades prydligt på ett separat papper där också meddelarens namn och hemort skrevs in. I sitt utlåtande över bondesonen Kullbergs samling skrev Ernst Lagus bl.a.: ”Samlingen, mycket ordentligt upptecknad på över 800 lappar, är av ansenligt värde och ett glädjande bevis på huru det folkloristiska intresset och även kunskapen på detta område gått framåt även bland den intelligentare delen av allmogen.”²²² Kullberg var en anspråkslös insamlare, fylld av respekt för sina handledare. I ett brev till Ernst Lagus skrev han: ”Om Herr Lagus har några anmärkningar att göra gentemot mina anteckningar tar jag gärna emot dem, ty jag får bedriva mitt lilla insamlingsarbete ensam och har ingen att rådfråga.”²²³

Det ”lilla insamlingsarbetet” resulterade i åtta samlingar omfattande ca 3 000 sidor upptecknade åren 1911–1924. Kullberg rörde sig i sin hemtrakt, östra Nyland, där han gjorde fältarbete både i hemsocknen Strömfors och i grannsocknarna Pyttis, Lappträsk, Elimä, Borgå och Pernå. Utlåtandena om hans samlingar noterar att materialet kanske inte alltid innehöll så mycket ”nytt”, men att det ”var tillbörligt att honorera den nitiske och intresserade upptecknarens möda”.²²⁴

Henrik Kullberg angav alltid noga efter vem han tecknat upp traditionerna. (SLS 201)

Kullberg utarbetade en fältmetod som baserade sig på hans egna erfarenheter bland folket. I en reseberättelse från 1913 skrev han att han redan den ”första söndagseftermiddagen han var ute och samlade” märkte att man nådde föga resultat genom att vid mötet med en sagesman direkt ge sig in på frågelistan. Spörsmålen måste lindas in i lättsamt småprat om hur det var ”förr i världen”. Om en stund var den smickrade meddelaren i berättartagen och hade inget emot att samtalspartnern tog fram sitt anteckningshäfte för att teckna ner de värdefulla uppgifterna. ”Att på så sätt gå till väga och icke uppenbarligt som snokare av allt gammalt har jag funnit att lönar sig bäst”, konstaterade Kullberg, vars metod kunde ha sin plats i vilken lärobok i fältarbete som helst. Han skrev ibland ner små talande karakteristiker av sina sagesmän och deras inställning till det efterfrågade materialet.²²⁵

Till allra sist några uppgifter om de personer efter vilka jag upptecknat de flesta brukena:

Henrik Sylvestersson, bonde 64 år. Gudlik, men likaväl vidskeplig.

Kalle Majas-son, rotehjon, några och 70 år gammal. Mycket vidskeplig. Sitt vita huvud sätter han i pant på att allt vad han berättat är värklighet.

Janne Loman, smed, omkring 70 år gammal. Tror ej på spöken.

Sofia Andersson. Tämligen vidskeplig.

Amanda Kullberg, bondvärdinna 45 år gammal. Bra litet vidskeplig.

Anna Karlsson, mjölnarenka, omkring 65 år gammal. Icke alltför mycket vidskeplig.

Maria Norrila, bondeenka, omkring 55 år. Tror på spöken ty hon har själv sett dem.²²⁶

Henrik Kullberg blev sedermera ordförande i kommunalfullmäktige, kommunalråd och med tiden riksdagsman. Höjdpunkten på hans karriär var posten som biträdande lantbruksminister 1953. I annalerna används om honom epitetet ”bondehövding” och man lyfter fram hans starka känsla för hembygdens kulturvärden. I dödsrunan över Kullberg i Svenska Folkskolans Vänners årsbok talas det om hans mångsidiga engagemang, även om skribenten inte med ett ord nämner Kullbergs gärning som traditionsinsamlare för Svenska litteratursällskapet.²²⁷

Splittringens tid

Institutet för nordisk etnologi i Åbo grundas

Lärostolen i kulturhistoria och folklivsforskning vid Åbo Akademi grundades 1921 och den i musikvetenskap och folkdiktsforskning 1926. Vid litteratursällskapets styrelsemöte i januari 1927 tog man upp en skrivelse som poängterade existensen av de nya universitetsinstitutionerna och underströk att det var olägligt för undervisningen och forskningen att traditionsmaterialet fanns i Helsingfors. Kompletteringen av materialet skulle också ändamålsenligast ske där universitetsundervisningen meddelades. Skrivelsen var undertecknad av Edvard Westermarck, sedan 1923 en av sällskapets hedersledamöter, samt professorerna i de nygrundade ämnena, Gabriel Nikander och Otto Andersson. Man hade planer på att grunda ett institut för nordisk etnologi i Åbo och undrade om litteratursällskapet vore villigt att deponera sina samlingar där.²²⁸

Skrivelsen hade lästs upp utanför prokollet redan vid styrelsens decembermöte 1926 och ledamöterna Hugo Pipping, Gunnar Landtman och Axel Wallensköld hade fått i uppdrag att bereda frågan. I sitt utlåtande konstaterade sig dessa vara medvetna om vilka intressen sällskapet avstod ifrån ifall samlingarna deponerades i Åbo. Å andra sidan vore det tillfredsställande att medverka till bildandet av en vetenskaplig institution med en löftesrik framtid.

Nu vidtog en längre tid av diskussioner kring ärendet som ju hade många aspekter och följder. Den största motståndaren till projektet var Gunnar Landtman som underströk vikten av att det fortsättningsvis skulle finnas ett folkloristiskt arkiv också i Helsingfors. Han föreslog att man till det nya institutet skulle överlämna de samlingar som behövdes för arbetet med Finlands svenska folkdiktning, men att det vore viktigt att kopiera samlingarna av säkerhetsskäl såsom man gjorde i Sverige. Landtman spekulerade också i de praktiska följderna av arbetet: när arkivmaterial i framtiden skulle uppkomma på två håll, vem hade då äganderätten till det? Han krävde att samlingarna skulle förses med SLS stämpel och också i fortsättningen citeras som samlingar som tillhörde Svenska litteratursällskapet.²²⁹

K. Rob. V. Wikman, ansvarig för sällskapets traditionsinsamling, var den man som planerades bli föreståndare för Institutet för nordisk etnologi. Ett skäl till att styrelsen kunde tänka sig att förflytta samlingarna och utgivningen av FSFD till Åbo var uttryckligen det faktum att det var Wikman, huvudutgivaren av FSFD, som skulle förestå det nya institutet. I egenskap av nyckelperson yttrade han sig om både smått och stort. Till marsmötet 1927 insände han en lång skrivelse där han beskrev hur arbetet med FSFD skulle gynnas av att samtliga samlingar överfördes till Åbo, där det praktiska arbetet med materialutgåvan hädanefter skulle utföras. De språkvetenskapliga samlingarna skulle bli kvar i Helsingfors, liksom också de samlingar som i sin helhet använts i redan utgivna delar av FSFD samt de samlingar som tillhört Svenska landsmålsföreningen. Tanken var att samlingarna allteftersom arbetet med bokserien framskred skulle återbördas till litteratursällskapet. Folkloristiska kommissionen planerades kvarstå som sällskapets organ för utgivandet av FSFD och sällskapet skulle fortsätta bekosta kompletteringsinsamlingen.²³⁰

Valter W. Forsblom förde protokoll vid det möte som beslöt överlämna litteratursällskapets folkloristiska och etnografiska samlingar som deposition till Åbo Akademi. (Bilaga till styrelseprotokoll 20.10.1927)

I april godkände styrelsen en överenskommelse som i stort sammanföll med Wikmans förslag även om många ekonomiska och juridiska frågor ännu behövde ses över.²³¹ Vid majmötet meddelades det att rektorn för Åbo Akademi, Severin Johansson, och sällskapets ordförande Gunnar Castrén undertecknat avtalet. Därtill hade man utsett fil.mag. Ragnar Dahlberg och professorerna Hugo Bergroth och Gunnar Landtman att på styrelsens vägnar närvara vid inpackningen och överflyttningen av samlingarna.

I ett brev som togs upp på samma möte formulerade Wikman hur boskillnaden mellan Redaktionskommittén för FSFD och Folkloristiska kommissionen skulle göras. Han själv skulle som huvudutgivare av FSFD agera självständigt och ansvara för egen verksamhetsplan och ekonomi. Kommissionen i Helsingfors, med fyra av styrelsen utsedda personer samt amanuensen, skulle åter vårda det som blivit kvar av samlingarna. Styrelsen godkände Wikmans förslag och tjänsten som amanuens vid arkivet i Helsingfors erbjöds Valter W. Forsblom.²³² Sammanlagt överfördes slutligen 233 samlingar till Åbo, vilket innebar drygt hälften av allt arkiverat material.

Flyttprocessen resulterade i en mängd brev och promemorior. Åsikt stod mot åsikt. Beslutet att dela sällskapets traditionssamlingar motiverades skickligt från akademiskt håll. Den som stod emot nyordningen kunde utan svårighet framställas som en okunnig motståndsman som försökte stoppa vetenskapens utveckling. I mycket var det fråga om en uppgörelse mellan den gamla och den nya traditionsvetenskapliga falangen inom sällskapet. Som försvarare av den gamla ordningen framträdde, som redan tidigare nämnts, Landtman. Situationen var för honom alltigenom negativ, och han bevakade petnoga att allt gick rätt till. Wikman var inte sämre och i sin opposition mot Landtman tog han också upp gamla skärmytslingar.

När det under årtionden sammanställda traditionsvetenskapliga materialet splittrades rubbades en av grundstenarna i sällskapets verksamhet. Också andra än Landtman kände sig trampade på tårna. Styrelseprotokollen från denna tid gick ner på en detaljrik, pratig nivå. Kontrahenterna i Åbo och Helsingfors tycktes uppvigla varandra som okynniga skolgossar. Den ursprungliga planen var att alla samlingar skulle kopieras och avskrifterna förvaras i Helsingfors. Det rörde ju sig om ett gigantiskt arbete som dessutom krävde smidighet från bägge parter. Redan vid septembermötet 1928 kunde Landtman påtala brister i samarbetet. Enheten i Åbo hade nämligen trots upprepad rekvisition underlåtit att till Helsingfors posta de samlingar som enligt den uppgjorda planen stod i tur att kopieras, och Landtman ville att styrelsen skulle vidta åtgärder i ärendet.²³³ Men styrelsen föreföll ointresserad av intrigspelet mellan Landtman och Wikman. Landtman var arg och sårad. Han såg sig som den enda försvararen av moderarkivet i Helsingfors och avgick i protest från Folkloristiska kommissionen.

Till oktobermötet insände Wikman en förklarande skrivelse som även den ordagrant publicerades i Förhandlingar och uppsatser. Hans beskrev i detalj hur han p.g.a. frånvaro inte genast nåtts av beställningarna. I Helsingfors dröjde man minsann oskäligt länge med avskrivningsarbetet, konstaterade Wikman anklagande. Några av de berörda samlingarna fanns dessutom för tillfället i Ekenäs hos Wessman som arbetade med dem. ”Ehuru jag beklagar att jag på detta sätt nödgats föra en skäligen onödig skriftväxling i saken, vågar jag icke desto mindre anhålla, att Styrelsen godhetsfullt ville intaga denna min förklaring i sitt protokoll”, avslutade Wikman sin långa skrivelse.²³⁴

Byktvätten inom den traditionsvetenskapliga sektorn fördes i minsta komiska detalj upp på styrelsenivå, men protokollen tiger om vad enskilda medlemmar yttrade i ärendet. I brevväxlingen mellan Wikman och arkivföreståndaren Valter W. Forsblom var ”bråket om samlingarna” ett stående tema. Forsblom var också han trött på Landtmans eviga mästrande.²³⁵ Alla papper Landtman skrev i ärendet trycktes trots allt inte i FoU, men finns bevarade bland originalprotokollen. På ett sådant otryckt dokument finns en med blyertspenna skriven slutkläm där Landtman frågar efter vad som i villervallan blivit av Ranckens och Svenssons samlingar som ”överförts till Åbo efter åtgärder av mag. Wikman”.²³⁶

Frågan var motiverad. Båda samlingarna hade uttryckligen lånats ut till Svenska litteratursällskapet och nu begärde styrelsen en redogörelse av Institutet för nordisk etnologi. I detta ärende hade uppenbarligen Wikman agerat självsvåldigt. Ett lånekvitto undertecknat av Einar Rancken, inspektor för de Ranckenska samlingarna vid Vasa lyceum, presenterades vid mötet. Kvittot visade att samlingarna plötsligt i stället uppgavs vara utlånade till Institutet för nordisk etnologi. Den andra berörda samlingen, Andreas Palearius Svenssons (1869–1941) vissamling, med nästan 5 000 uppteckningar, hade av ägaren deponerats i sällskapets arkiv för arbetet med FSFD. Svensson var en av de första som samlade visor bland stadsbor, han var aktiv Bragemedlem och bekant med Otto Andersson. Nu visade det sig att Wikman via förmedlan av Otto Andersson hade fått ägaren att återta sin deposition till sällskapet för att i ställe överflytta samlingen till Åbo. I ett brev till ”Herr Sergeanten vid Kustartilleriet A. P. Svensson, Sveaborg” tackade Wikman för depositionen och konstaterade beträffande den tidigare depositionen till litteratursällskapet att han ”vore synnerligen tacksam, om Ni ville meddela Folkloristiska arkivet, Kaserngatan 24 Helsingfors om att depositionen övergått till institutet. Intill nu har Institutet nämligen haft samlingarna såsom ett lån från Folkloristiska arkivet.”²³⁷

I artikeln ”En ny härd för svensk folklivs- och folkdiktsforskning” skriven i Budkavlen 1928 uttryckte Otto Andersson sin syn på det nygrundade institutet i Åbo. Han menade att institutet efter att ha lyckats överta depositionen av de stora Ranckenska och Svenssonska samlingarna utgjorde en inrättning av nationell och internationell betydelse:

Institutet för nordisk etnologi äger stora förutsättningar att omspänna den verksamhet, som hänför sig till utforskandet av den svenska allmogekulturen i alla dess former, och sålunda bilda en motsvarighet till det centrala folkminnesarkiv, vilket i vårt land under Kaarle Krohns ledning skapats vid Finska litteratursällskapet, samt de likartade arkivinstitutioner som sedan åtskilliga år även existera i övriga nordiska länder i anslutning till olika högskolor.²³⁸

Fortsatt arbete på två fronter

Stipendiatarbetet sköttes efter grundandet av Institutet för nordisk etnologi i samråd mellan Folkloristiska kommissionen och Redaktionskommittén för FSFD. Nya insamlare anställdes och nya teman togs upp. Yngvar Heikel fortsatte sitt arbete med folkdanser och fotografering av textilier och föremål på träslöjdens område, Vivi Peters fick stipendier för fortsatt insamlingsarbete rörande allmogens kost och folktro, Alfhild Adolfsson fortsatte Greta Dahlströms arbete som insamlare av folkvisor och sånglekar i Åboland och Erla Lund kom 1928 med som upptecknare och fotograf av folkseder och bruk i norra Österbotten.

De nya insamlarna Erla Lund (senare Lund-Hovilainen) och Alfhild Adolfsson (senare Forslin) fick båda genast gott betyg för sina arbeten. När Gabriel Nikander och K. Rob. V. Wikman hösten 1928 granskade Erla Lunds samling fäste de sig vid att ”förteckningarna över sagesmän uppvisar ett betydande antal namn och insamlaren har visat sig äga god förmåga att komma i kontakt med minnesgoda personer bland allmogen.”²³⁹ Otto Andersson uttryckte samma höst sin belåtenhet med Alfhild Adolfssons första samling. Hela 74 sångare hade intervjuats, och samlingens innehåll ansågs värdefullt och omsorgsfullt renskrivet. Då fältarbetet dessutom gjorts i svårtillgängliga skärgårdstrakter föreslog Andersson att arbetet skulle belönas med 800 mk som gratifikation.²⁴⁰

En tredje ny medarbetare var studeranden Maximilian Stejskal som inledde sin bana med att samla folkliga idrotts- och barnlekar 1929. Nya ämnen krävde nya experter. På lekens område fanns ingen sakkunnig i Finland, varför Stejskals samling sändes för granskning till lekforskaren Johan Götlind vid Uppsala landsmålsarkiv.²⁴¹

Också sommaren 1930 var Erla Lund, Alfhild Adolfsson och Maximilian Stejskal ute i fält och Valter W. Forsblom ansökte om pengar för etnografisk undersökning av båttyper i mellersta Kvarken i samarbete med en båtbyggeriingenjör.²⁴² År 1931 var stipendiaterna nästan de samma. Forsblom undersökte allmogebåtar i Österbotten, Stejskal samlade idrottslekar i Sydösterbotten, Heikel samlade folkdanser i åboländska, åländska och nyländska socknar och Erla Lund folktro och folksed i Pörtom och Övermark.²⁴³

”Verksam inom trollkäringsbranschen”. Erla Lund-Hovilainen (1906–1984)

Åren 1928–1939 reste Erla Lund nästan varje sommar ut på fältexpeditioner i Österbotten. I Folkkultursarkivet förvaras tolv av hennes samlingar, sammanlagt omfattande 5 660 sidor. Fältresorna sträckte sig till arton österbottniska socknar från Karleby i norr till Övermark i Sydösterbotten. Hon deltog också i Svenska litteratursällskapets expedition till Estlands svenskbygder 1932.

Sex av Erla Lunds samlingar koncentrerar sig på festsed och folktro, medan fem huvudsakligen innehåller lekar, spel, gåtor och visor, framför allt vaggvisor. Hon var alltså en mångsidig insamlare. Blev frågorna om folktro alltför intrikata och sagesmannen visade sig ovillig att svara var det alltid möjligt att byta tema och ta upp lekarna och ramsorna som inte var ett så brännbart stoff. Detta material erbjöd både sagesman och informant ”vila och avspänning” som Erla Lund själv uttryckte saken.²⁴⁴

När K. Rob. V. Wikman inför sommaren 1938 föreslog att Erla Lund skulle koncentrera sig på rimmen och ramsorna, var det lekutgåvan i FSFD han hade i tankarna. Erla Lund var reserverad, men inte ointresserad:

Ditt intressanta förslag accepteras med nöje, även om jag vet mindre om rim och ramsor än ett spädbarn, men jag tänker att vågar du skicka ut mig i ett sådant ärende så vågar väl jag ta risken att skämma ut mig. Det är ju all idé att jag sysslar med detta som kan användas med detsamma och inte behöver bli liggande på hyllan.²⁴⁵

I januari följande år urskuldade hon sig att hon ej fått samlingen renskriven eftersom hon istället ”varit verksam inom trollkäringsbranschen”. Sommarens arbete hade också resulterat i en samling gåtor, ett material som var erkänt svårt att få tag på.²⁴⁶

Erla Lunds reseberättelser var i enlighet med sällskapets dåtida instruktioner kortfattade och består endast av uppgifter om tidtabell och bestämmelseort. Mycket mer berättade hon i böckerna Österbottnisk bilderbok och Ro, ro till fiskeskär som hon publicerade 1943 och 1945. Författarinnan beskriver i en tidningsintervju att hon skrev böckerna för att traditionsuppteckningarna inte bara skulle bli liggande som dött material i ett arkiv. Hon ville att allt hon hört och tecknat upp skulle kunna glädja en större allmänhet.²⁴⁷

Erla Lund i fält. (SLS 614:692)

Erla Lund trivdes i fält. Hon visste att kontakten till sagesmannen var den enda vägen till ett gott folkloristiskt material. Det fanns mycket en folklorist måste ta hänsyn till vid fältarbetet:

Han reser inte gärna ut under den brådaste arbetstiden, ty allmogen har då viktigare saker i tankarna än frieri- och bröllopsbruk eller konsten att trolla bort vårtor. Ett försök att länka in samtalet på dessa fåfängliga ting visar sig lätt alldeles misslyckat, om himlen är mulen och utsikterna att få in höet under torrt tak synas små.²⁴⁸

I Österbottnisk bilderbok använde sig Erla Lund av pseudonymer när hon beskrev sina sagesmän. Huvudpersonerna Isak och Johanna har drag av flera människor hon mött i fält. I Ro, ro till fiskeskär framträder sagesmännen, fiskarna på Tankar fiskeläge i Öja, under eget namn. Sympatin sagesmän och insamlare emellan tycks ha varit ömsesidig. Så här beskrev en informant i en tidningsintervju den person som gjort folkkulturen på Tankar rikskänd:

Så enkel och anspråkslös människa som hon är får man leta efter, och lika simpelt klädd går hon som vi och hjälper till både i karlfolks- och kvinnfolksgöra. Fast hon är så hög och fin så hon är magister, sku hon allri låta locka sig. Hon tycker inte att det passar att bränna håret. Och rusdrycker skyr hon som pesten.²⁴⁹

Senare flyttade Erla Lund-Hovilainen till Sverige och fortsatte inte sin bana som folklivsforskare. Under namnet ”Hovilainen-Husgafvel” skrev hon dock ännu 1956 en artikel om finlandssvensk vistradition. Här uttryckte hon sin anspråkslösa inställning till den egna arbetsinsatsen vilken hon liknade vid ”en diminutiv ruta i folklivsforskningens jättestora brokiga lapptäcke”.²⁵⁰

”Vimmelkantig av visor”. Alfhild Adolfsson (1904–1991)

Alfhild Adolfssons (senare Forslin) samlingar i Folkkultursarkivet omfattar 4 618 sidor. Hon började sitt fältarbete som medhjälpare till Greta Dahlström somrarna 1924 och 1925 och fortsatte sedan sina fältfärder som självständig stipendiat för SLS. Efter resorna med Greta Dahlström var hon väl skickad att ge sig ut i fält, och somrarna 1929–1930 och 1934–1935 samt vintern 1933 gjorde hon fältarbete i alla finlandssvenska landskap.

Mötet med vissångaren Oskar Holmgren gjorde ett djupt intryck på Alfhild Adolfsson: ”Jag erinrar mig särskilt en 86-årig åldring på fattighuset i Övermark och hans sätt att sjunga. Han stod som i en värld för sig och sjöng med mäktig röst, helt oberörd av den skara nyfikna fattighjon, som trängde sig fram runtom honom för att lyssna. Ömsom grät och ömsom skrattade gubben, ty alltid var där något minne förknippat med varje visa. Då jag slutligen tog fram min penna och förklarade, att jag ville skriva upp hans visor för att bevara dem – då kände jag, att stämningen brast sönder. Det var, som om jag på ett ovärdigt sätt nu ville taga ifrån honom hans bästa skatter.” (SLS 523; Forslin 1979, 35)

Alfhild Adolfsson (SLS 614:706)

Inte heller Alfhild Adolfsson skrev några längre fältberättelser, men man får en god inblick i hennes arbete via de brev hon skrev till den forna fältkamraten Greta Dahlström.²⁵¹ I breven beskrivs känslor, tankar och praktiska situationer på ett levande sätt. Efter att ha vant sig vid att arbeta i par upplevde Alfhild Adolfsson fältinsamlingen på egen hand betydligt mer ansträngande, och konstaterade att skrivhanden blev sjuk och huvudet vimmelkantigt av allt upptecknande. I breven finns också notiser om befolkningen och förhållandena ute i skärgården:

Ett motstycke till denna ö har jag hittills ingenstans sett. Ett sådant elände, en sådan smuts, en sådan särskild mänskoras! Helst ville man blunda, särskilt då det gäller att inmundiga något. Vänliga och gästfria, nästan pinsamt, voro människorna där, men samtidigt avundsamma och misstrogna mot grannarna. Det första som mötte mej nästan i varje stuga var tjat och gnat över grannen – vars och ens närmaste intresse. Hörde man inte åtminstone på en del av deras svada, blev det inga visor.²⁵²

Hon möttes också av den ständiga repliken ”ni är för sent ute”. Ibland hade länken till viskunskapen brustit en nästan irriterande kort tid innan sällskapets utsända kom till platsen. T.ex. hade många goda vissångare på Jungfruskär i Houtskär avlidit endast några år tidigare.

Sommaren 1929 skulle färden gå till Ålands yttre skärgård. Visskörden var störst i Lumparland, medan insamlingsresultatet längre ut till havs blev magrare. Arbetstakten var intensiv:

Nu har jag i två veckor tvingat mig till arbete, pausar ordentligt bara på söndagarna. Den första veckan gjorde jag undan hela Lemland och Lumparland, d.v.s. 13 byar. Jag kan inte precis säga att jag tagit byarna så grundligt, men detta gör sig omöjligt här, där alla byar är så stora och hela socknen är så tätt, så tätt bebodd. Hus överallt. Mänskorna äro synnerligen meddelsamma och glada här, men så värst mycket kunna de ej.²⁵³

Resandet blev dyrt, gästgiverierna tog mycket betalt och att åka bil var kostsamt. Alfhild Adolfsson tränade upp sig att vandra ända till sjutton km per dag. Ålänningarna var ofta intresserade av fältforskarens ekonomiska omständigheter:

Jag har knappt varit ihop med en enda som inte frågat: ”hur rysligt stor lön jag får för det här”. Då man säger att man har resor och mat, men ingen lön, då tror de att man har något fel, som ids arbeta för intet. De gräma sig över att man skall förtjäna på deras bekostnad. Varannan har frågat hur mycket jag betalar för visorna, om de får betalt överhuvud. Det är mer än förargligt med detta ideliga gnällande. Flera gånger skulle man ha lust att snäsa av dem. I Lemland Norrby fanns en gammal rävaktig kyrkvärd, som syntes hålla ögonen öppna för mitt görande och låtande. Han kom efter till en stuga dit han såg att jag gick, satt där och lurade medan gumman sjöng. Följande dag, då jag åter besökte gumman, var hon mycket förändrad. Sist kom det ur henne, att kyrkvärden sagt, att ”sånadära tonsättare blir förskräckligt rika”. Det var nästan omöjligt att prata reson med henne.²⁵⁴

Under sin resa till Sydösterbotten sommaren 1930 konfronterades Alfhild Adolfsson med ett annat sångarklimat. Hon fruktade att grammofonen också här skulle ha tagits till heders och fiolen upphängts på väggen. Hennes farhågor kom dock på skam och dessutom kunde hon iaktta en annan skillnad. Hon hade noterat att det i Åbolands skärgård var lätt att uppteckna visor i de flesta stugor. I Österbotten förvaltades traditionen däremot av ”storsångare” med omfattande visrepertoarer, medan den stora allmänheten ”knappt visste vad en visa var”. Det österbottniska folklynnet kunde också utgöra en utmaning för en fältinsamlare, men det gällde att inte ge upp fast man stötte på en viss motvillighet.

Det är österbottningens sätt att först övertyga sig om, att det han låter sig in på inte är något som han efteråt skall behöva ångra. Men så snart man har vunnit hans förtroende, visar han sig vara en rejäl och pålitlig vän. Då behövs varken övertalningar eller list för att få fram hans visböcker och han polskor. Han öppnar då gärna sin skattkammare och delar med sig av de skatter han har.²⁵⁵

Alla resor hade sina minnesrikaste stunder. Ibland skedde upptecknandet bokstavligt i sista minuten som sommaren 1935 i Kalax i Närpes:

En gammal värdinna, nära 80 år, låg på sitt yttersta, Jag vågade inte alls tilltala henne men pratade med de andra i stugan. Då ville hon veta vad jag var för en. Det fick hon. Så låg hon tyst en stund. Innan jag skulle gå, befallde hon fram sitt dragspel. Situationen var hjärterörande, och jag kommer ihåg hur resolut hon gav order om nedtagandet av dragspelet från en skåphylla. Hon satte sig upp i sängen och började spela melodier hon varken orkade eller kunde spela mer.²⁵⁶

”Att leka ansågs föråldrat och barnsligt”. Maximilian Stejskal (1905–1991)

Helsingforsstudenten Maximilian Stejskal engagerades hösten 1928 som fältinsamlare för sällskapet av föreståndaren för universitetets gymnastikinrättning, Axel Hellsten. Temat för insamlingen var gamla folkliga idrottslekar, ett ämne som passade den blivande gymnastikläraren väl. Stejskal skolades för sin uppgift genom att hela året gå på kurs i användandet av landsmålsalfabetet, och dessutom undervisades han i fotografering vid Atelier Nyblin. Valter W. Forsblom tillhandahöll honom den svenska folklivsforskaren Johan Götlinds frågelista om lekar. Med cykel, två kameror, en fälttornister och en stor låda glasplåtar begav sig den nya stipendiaten ut på sin första färd till östra Nyland i maj 1929.

Maximilian Stejskals kamera har fångat Kimitobarn lekande ”fri kurra” sommaren 1933. (SLS 414:28)

När Stejskal intervjuades om sina fältresor i samband med 80-årsdagen berättade han att det inte ens för en ung och kraftig man var så lätt att cykla omkring med ryggsäcken full av glasskivor. Studentmössan var ett viktigt attribut för en ung student på resa i bygderna: ”Folk kunde klassificera en genast och var så vänliga och artiga. De såg att det inte var vem som helst som trängde sig på och pratade i flera timmar.”²⁵⁷

Reseberättelsen till den första samlingen var lång och detaljerad, medan de andra samlingarna hade kortare inledningsord, i enlighet med sällskapets direktiv. I den första reseberättelsen skildrar Stejskal också de lokala medhjälpare han fick kontakt med. Färden påbörjades med s/s Lovisa och den första haltpunkten efter staden Lovisa var hos läraren Veckman i Tessjö som var Stejskal behjälplig på många sätt. I sällskap med Veckman besöktes flera andra personer som kunde berätta om idrotts- och andra lekar. Ofta fanns mycket att uppteckna, men ibland kunde situationen vara en annan:

På söndag förmiddag den 26.5 hörde jag att en fest skulle föranstaltas på Lustigkulla och cyklade eftermiddagen till Kulla folkskola, där jag emottogs av lärarinnan fröken Engström. Hon ledsagade mig till festplatsen, en allmän mötesplats för ungdomen. Men till min stora häpnad dansades det hela kvällen moderna danser till tonerna från en harmonika och en mandolin. Såväl fröken E. som undertecknad försökte få till stånd föranstaltandet av lekar, men utan resultat. Man ansåg det föråldrat och barnsligt.²⁵⁸

De gamla lekar Stejskal var ute efter visade sig på många orter redan vara utdöda och kunde inte återupplivas eller rekonstrueras. Han fick dock bruk för sin kamera vid dokumenterandet av barnens lekar. Läraren Veckman lät sina elever leka på skolgården under det att Stejskal fotograferade. Varje tillfälle togs i akt i jakten på traditionsmaterial, något som ibland kunde få makabra drag:

Den 31 for jag med lärar V. till skärgården. I byn Bullers på Vaahterpäälandet hade en karl skjutit sig och skallgång gjordes för att söka liket. De flesta fiskare i skärgården voro samlade. Deltog själv i skallgången, men passade på och utfrågade i tur och ordning alla deltagare angående deras kännedom om lekar. Resultatet tillfredsställande.²⁵⁹

Varje ortsbo var en potentiell meddelare. Stejskal besökte de gamla gubbarna och gummorna i kommunalhemmet och blev genom fru Grahn på Kulla inbjuden till ett bröllop, Här blev han åter besviken: ”En gammaldags stordans ’fyrkanten’ dansades samt tvenne brudlekar lektes. Resten av bröllopet gick i jazzens tecken.”

Behjälpliga ortsbor tipsade om lämpliga sagesmän. Storbonden Danielsbacka, som var synnerligen intresserad av leksamlandet, försökte inom ortens ungdomsförening hålla uppe intresset för traditionerna genom att ordna lek- och danskvällar. De gamla smederna på Strömfors bruk kunde berätta mycket när det gällde manliga styrkeprov. Endast ortens äldsta gubbar kom i håg hur de gamla manliga styrkeproven gick till. Traditionen var inte levande, utan måste återupplivas inför fotografens kamera. ”Gubbarna berättade hur proven gick till varefter de bad någon av sina söner, drängar eller släktingar att utföra dem. Jag passade så på att ta bilden just i det lämpligaste ögonblicket. Det var inte så lätt”, kom Stejskal ihåg 50 år senare.²⁶⁰

Stejskals glasplåtar, av vilka de flesta faktiskt har bevarats oskadda till denna dag trots mödosamma fältfärder, har gjort honom känd i hela Norden. Under den första fältresan hade Stejskal kontakt med fotograf Lindberg i Lovisa som framkallade fotografierna. Själva fotograferandet gick bra, men i övrigt var arbetet inte alltid mödolöst:

Jag for den 25 till Björkvik dit ungdomen från närliggande byar lovat samla sig för att föranstalta lekar. Men på grund av cykelskada, jag fick 17 punkteringar inalles på främre och bakre ringen då jag för att förkorta vägsträckan tog en genväg över ett kärr, anlände jag först på kvällen till min bestämmelseort. Men då hade redan all ungdom skingrat sig.²⁶¹

Resan avslutades med ett besök hos riksdagsman Henrik Kullberg, gammal insamlare för sällskapet, som var tillmötesgående och berättade om lekarna i sin egen barndom. Så kunde äldre och yngre insamlare hjälpa varandra i fält – vurmen för samlandet satt i!

Det goda utlåtandet från lekforskaren Götlind i Sverige sporrade till fortsatta expeditioner flera somrar i rad och dessutom gjorde Stejskal uppteckningar om vinteridrottslekar 1935–1938. Han deltog också som lekinsamlare i Folkmålskommissionens expedition till Korsnäs 1930 och sällskapets Estlandsexpedition 1932.262

Stejskal är en av de få insamlare som faktiskt själv forskade i sitt fältmaterial. Inspirerad av K. Rob. V. Wikman utarbetade han en sociologiskt inriktad frågelista om lekar och disputerade 1954 på avhandlingen Folklig idrott. Med avhandlingsarbetet avslutade Stejskal sin bana som folklivsforskare och fältarbetare och fortsatte arbetet som gymnastiklärare.²⁶³

Nya trakter – Estland

Svenska litteratursällskapets kontakter till Estlands svenskbygder hade varit spordiska, men dock existerande. Som det redan har framkommit gjorde Herman Vendell och A. O. Freudenthal på 1870–1880-talen fältinsamling här i Svenska landsmålsföreningens regi, och deras samlingar infördes senare i sällskapets arkiv. Selim Perklén samlade som sällskapets fältstipendiat traditioner och dialektord på Nuckö, Ormsö och Rågörarna 1895 och 1914.264

Otto Andersson gjorde insamling om folkmusiken i Vippal (Wichterpal), på Ormsö, Nuckö, och Rågöarna 1903–1904. Fyra herrar granskade samlingen: Ernst Lagus, A. O. Freudenthal, R. F. von Willebrand och Herman Vendell, och åsikterna gick något i sär. Lagus tyckte samlingen var ”ganska värderik”, om än melodierna inte hade något större musikaliskt värde. Freudenthal menade å sin sida att ljudbeteckningen utförts så vårdslöst att samlingen var oanvändbar ur filologisk synpunkt, och von Willebrand menade sig ha svårt att bedöma värdet i det inlämnade, men rekommenderade någon gratifikation. Vendell kritiserade också han starkt ljudåtergivningen i samlingen. De 48 fotografierna i materialet bedömdes däremot som utmärkta. Ämnet ansågs dock banbrytande och vid styrelsens möte i maj 1904 höll Andersson ett föredrag om sin expedition. Han förevisade även några tallharpor och säckpipor, men konstaterade att den egentliga folkvisan dött ut i Estlands svenskbygder, och att de danser man dansade nästan uteslutande inskränkte sig till valsen och polkan.²⁶⁵

Nästa kontakt med det svenska språkområdet i Estland etablerades först trettio år senare då Oskar Loorits från Eesti Rahvaluule Arhiiv i Dorpat meddelade att man beslutat deponera ”det i arkivet befintliga och under signaturen ERA Rootsi sammanförda folkloristiska materialet från svenska Estland”. Sällskapet beslöt att ta emot depositionen och etablerade skriftutbyte med Eesti Rahvaluule Arhiiv och Eesti Rahva Muuseum. Tanken bakom depositionen var att man på estniskt håll vid denna tidpunkt inte själv hade möjlighet att publicera materialet, men med kännedom om sällskapets arbete med Finlands svenska folkdiktning gärna ville att uppteckningarna skulle ingå i sammelverket.²⁶⁶

Av den detaljerade budgeten för expeditionen till Eslands svenskbygder framgår utgifterna för varje etapp på resan, kostnaderna för logi samt gåvor till lokala hjälpredor såsom en ”språkmästare”. (SLS 440b)

Nu väcktes även intresset för Estland på annat sätt. I ett brev till sällskapets ordförande, professor Gunnar Castrén skrev Erik Lagus att han redan länge varit intresserad av att ordna en expedition till Estlands svenskbygder. Först i samspråk med mag. Paul Ariste från Dorpat (som för tillfället studerade vid Helsingfors universitets fonetiska institution) hade han emellertid blivit medveten om att dokumentation av ”bortdöende estsvenskt folkmål och estsvensk folkkultur särskilt i Kors socken ett par mil västvart från Baltischport” brådskade.²⁶⁷ Fil.mag. Erik Lagus, son till Ernst Lagus, var sekreterare i Folkmålskommissionen 1928–1935 och sedan 1935 medlem i SLS språkvetenskapliga kommitté. Han blev också före sin alltför tidiga död invald som medlem i den nygrundade nämnden för Folkkultursarkivet.

Carol Hedbergs karikatyrer avbildar humoristiskt olika incidenter under Estlandsexpeditionen sommaren 1932. Här illustreras hur ”de förbannade Lagi lådorna”, innehållande Erik Lagus skrymmande kymograf, forslades genom tullen i Estland. (SLS 1915).

Ansökan om medel för den s.k. Estlandsexpeditionen inlämnades till sällskapets styrelsemöte i februari 1932. Slutsumman gick på 20 500 mk och man siktade på en tre veckors etnologisk-lingvistisk expedition i Kors socken (Vippal) i Estlands svenskbygder. På uppteckningsprogrammet stod folksed, folktro, sagor och ordstäv (Erla Lund), idrottslekar (Maximilian Stejskal), en fonetisk undersökning av Kors-målet (Erik Lagus) samt avtecknande av träslöjd och smide (Karl-Gustav Hedberg). Paul Ariste engagerades som sakkunnig. Pengarna beviljades och styrelsen uttryckte en önskan om att expeditionen skulle samarbeta med Folkloristiska kommissionen.²⁶⁸

Expeditionen planerades systematiskt. Man inledde med att kontakta några forskare som tidigare gjort fältarbete i Estlands svenskbygder och hade insyn i förhållandena där, fil.dr. Gösta Berg från Nordiska museet i Stockholm och direktor Ferdinand Leinbock från Eesti Rahva Muuseum i Dorpat. Arne Appelgren och Hjördis Dahl sändes i förväg till undersökningsorten för att förbereda de praktiska arrangemangen. Lilla Rågö valdes som startplats, de andra undersökningsorterna var Stora Rågö, Korkis, Vippal, Spitham, Kivra och Odensholm. Resan påbörjades i början av juni 1932.269

Brevväxlingen mellan Erik Lagus och folksekreteraren Nicolai Blees vid undervisningsministeriet i Reval ger en inblick i hur planeringen gick till. Blees skrev att han försökt få en Korsbo, gamla Ano Engblom att resa över till Helsingfors för att hjälpa expeditionen som ”språkmästare”. Man underhandlade om logifrågan och om hur kosthållet kunde ordnas. Lagus underströk att alla expeditionsdeltagare var vana fältforskare, ”nöjda med litet”, och hade ännu en sak på hjärtat: ”Kan Ni på något sätt få ortsbefolkningen från början välvilligt stämd mot oss vore mycket vunnet. I allmänhet inser ju allmogen inte vitsen med dylika undersökningar, varför ett gott ord från deras förtroendemän helt säkert vore synnerligen tacknämligt. Hur vore det med några rader i Kustbon?” Expeditionen hade också för avsikt att utföra fotografering från luften och till det behövdes myndigheternas tillstånd.²⁷⁰

Rikssvenska forskare hade tidigare gjort fältarbete i Estland och det var givetvis angeläget att ta del av deras erfarenheter och goda råd. Lagus fick av Gösta Berg rådet att kontakta rektor Gideon Danell, fil.lic. Nils Tiberg, folkskolläraren Gärdström och rektor Pär Söderbäck.²⁷¹ Söderbäck forskade ännu aktivt och därför uppstod det något av en konkurrenssituation mellan honom och litteratursällskapets expedition.²⁷²

I Estlandsexpeditionens arkivsamlingar ingår inga fältberättelser, men Erla Lund beskrev resan i några kåserande artiklar i Helsingfors Journalen och Österbottningen.²⁷³ I den sistnämnda beskrevs expeditionens arbete så här:

Vårt liv på Lilla Rågö bestod i träget arbete. Kl. 8 på morgonen åto vi frukost – potatis, fläsk, gröt eller välling, smör, bröd och mjölk. Så bar det av på upptäcktsfärd. Museimannen omgjordade sig med kamera och stativ, stack måttband och vinkelspegel i fickan på sin overall och grep tecknaren i kragen, varpå de två försvunno ur sikte för en tid av flera timmar. Fiskeriforskaren slog sig i samspråk med männen vid stranden och tiggde sig till löftet att få följa med ut på fiske. Lekexperten tog en handfull karameller ur expeditionens förråd och satte kurs på den flock småpojkar, som han kallat samman på någon slät gräsplan. Den handarbetskunniga gav sig skyndsamt i väg till sina knypplande gummor. Doktorn förklarade om igen att vi övriga ingenting begrepo och gick för att mäta skallar, och undertecknad sökte upp de gamla personer som hade det bästa minnet. När vi trötta och nöjda och högljutt pratande samlades till middag, satt Rektorn (Erik Lagus) i någon Rågöbos sällskap vid sina fonetiska maskiner och tecknade vilt till oss att vara tysta. Ty i annat fall förstördes kurvorna, som skulle ge finländska dialektforskare en inblick i Rågö-språket.²⁷⁴

Den i texten nämnda ”doktorn” var antropologen, med.kand. Axel Brehmer som gjorde skallmätningar på Rågöborna.

Erla Lund beskrev de estniska svenskbygderna som en värld som på ytan var lik den finlandssvenska, men där mycket ändå visade sig vara annorlunda. Byggnaderna hade torv- eller halmtak, man använde oxar vid jordbruksarbete, det knypplades spetsar i varje stuga – och inget kaffe dracks. Hon fick också uppfattningen att vidskepelsen spelade en större roll i det dagliga livet än i de svenska socknarna i Finland.²⁷⁵

Expeditionsmedlemmen Karl-Gustav (Carol) Hedberg studerade arkitektur vid Tekniska högskolan i Helsingfors. Han hade av en slump träffat Erik Lagus, kom den vägen med i insamlingsarbetet, och fick på grund av sin skolning byggnadsskicket på sin lott. Hedberg intervjuades 1996 om sina minnen från expeditionen och nämnde bl.a. något han kallade ”de förbannade Lagi lådorna”, Erik Lagus tunga och skrymmande kymograf. Apparaten, som var lånad från institutionen för fonetik, kunde uppfatta språkljud genom att en roterande cylinder med rörliga stift ritade kurvor på ett sotat papper. Lagus undersökte något som kallades ”struphuvudsknall” i den estlandssvenska dialekten, ett slags språkljud i strupen.

De kulturella skillnaderna framkommer också i en historia som stannade i minnet både hos Erla Lund och Carol Hedberg. Besökare i de estniska gårdarna välkomnades i allmänhet med en stånka hembryggt öl från vilken gästerna i tur och ordning skulle låta sig smaka, så också hos fyrmästarfamiljen på Odinsholm där ölkannan undantagsvis hade en pip:

Fyrmästaren uppmanade den handarbetskunniga [Hjördis Dahl] att dricka. Hon drack ur pipen. ”Hjördis”, sade undertecknad, ”drick från sidan. Det verkar finare.” Hon lydde mig. Därpå drack jag själv på samma sätt och lät kannan gå vidare till tecknaren [Carol Hedberg], som förde den till sin mun. I det ögonblicket bar man in en bricka med glas. Fyrmästarfruns uppsyn, där hon stod i en dörr och såg vårt bordsskick, lär ha gjort klart för Rektorn [Erik Lagus], att något var på tok. Vi insågo, att vi inte passade bland folk med stadsfasoner, och försvunno vid första lägliga tillfälle.²⁷⁶

Materialet från Estlandsexpeditionen inlämnades till sällskapet 1935 och omfattar sammanlagt 3 310 ordsedlar, 1 215 sidor uppteckningar, 69 ritningar, 46 flygfoton, 411 foton och 7 plankartor.²⁷⁷

Förnyelse efterlyses

Några år in på 1930-talet fortsatte det traditionsvetenskapliga arbetet i Åbo och i Helsingfors. Också granskningen av inlämnade samlingar kunde ske på två håll, dels sköttes den av Folkloristiska kommissionen, dels av Redaktionskommittén för Finlands svenska folkdiktning. Men snart började nya vindar blåsa inom planeringen av insamlingsarbetet. Till styrelsens marsmöte 1934 insändes en ”Skrivelse för utforskandet av den materiella kulturen” undertecknad av Nils Cleve, Erik Lagus, Sven Andersson och Arne Appelgren. Här skrev man bl.a.:

Under de senaste åren har man på svenskt håll i Finland blivit alltmer övertygad om att en konsolidering av arbete för utforskandet av vår svenska allmogekultur i etnologiskt hänseende är nödvändig. Sedan flere år bedrives i de nordiska länderna en energisk och systematisk utforskning av den materiella allmogekulturen. Detta sker i huvudsak på tvenne linjer: dels insamlas föremål till museerna, dels utföres inventeringsarbete i bygderna, varigenom ett arkivmaterial erhålles, i vilket fotografierna utgöra en betydande faktor.²⁷⁸

Författarna menade att en planmässig etnografisk insamling snarast borde komma igång också i Finland och önskade att sällskapet i samarbete med andra lämpliga föreningar och institutioner skulle sammankalla ett möte där man skulle diskutera bildandet av en centralorganisation för det etnografiska forsknings- och insamlingsarbetet i det svenska Finland. En förfrågan sändes till Institutet för nordisk etnologi, Åbo Akademi, Föreningen Brage, Marthaförbundet och Svensk-Österbottniska Samfundet. I styrelsen understöddes förslaget av C. A. Nordman och man utsåg Fritz Burjam, medlem i Folkloristiska kommissionen, till litteratursällskapets representant och sammankallare av mötet. Torsten Steinby har i sin historik över SLS berört denna passage under rubriken ”Nya strömningar”. Han skrev att ärendet visserligen dök upp då och då i protokollen, men att inget t.ex. tyder på att Burjam ens underrättats om den uppgift han tilldelats.²⁷⁹

Några månader senare lämnade K. Rob. V. Wikman också in en skrivelse där han påtalade att sällskapets insamlingsmetoder stampade på stället. Huruvida han inspirerats av den tidigare nämnda texten eller agerade på eget initiativ är okänt. Mycket nytt var på gång både i den finska stiftelsen för dialektforskning, Sanakirjasäätiö, och vid Landsmålsarkivet i Uppsala. Wikman ansökte om medel för att få bekanta sig med Sanakirjasäätiös metoder, men fick avslag med motiveringen att pengar saknades.²⁸⁰

Detta var läget våren 1934. Förnyelse behövdes, men som Steinby konstaterar i historiken fanns ingen handlingens man, ingen Ernst Lagus, som tog itu med saken.²⁸¹ Delningen av verksamheten försvagade ytterligare möjligheterna att tillsammans göra en större framstöt. Då idén att grunda Folkkultursarkivet några år senare presenterades som något nytt i styrelsen, kände många sig trampade på tårna. Samma tankegångar hade ju förts på tal redan flera år tidigare.

Under 1930-talet var det mestadels Valter W. Forsblom, Alfhild Adolfsson, Erla Lund och Maximilian Stejskal som stod för insamlingen. De nya insamlare som kom med i arbetet var inte lika anspråkslösa som sällskapets trogna medarbetare utan ställde krav på sin arbetsgivare. Alvar Enberg som samlat lekar i Molpe by i Korsnäs 1935 uttryckte sig t.ex. så här i det följebrev han sände in med sin samling: ”Vad mina uppteckningar av molpeord för övrigt vidkommer så vill jag påpeka att jag varit ytterst noggrann i mitt arbete, så att fel torde vara uteslutna.” Han förbjöd sällskapet att göra ändringar i hans texter utan att kontakta honom:

Jag önskar detta av flera skäl. För det första känner jag så grundligt till vad jag beskrivit varför mina beskrivningar inte innehålla något som är taget ur luften. Emellertid är jag övertygad om att allt som har någon större vikt eller betydelse kommit med i mina beskrivningar.²⁸²

Alvar Enberg avslutade sitt bestämda brev med orden: ”Var vänlig och meddela mig på vilket sätt Sv. litteratursällskapet önskar använda lekbeskrivningarna samt huru det ordnar sig med ersättningen för mitt arbete.

Fälttekniken gick framåt och förnyelse behövdes också i detta hänseende. Nämnden för universitetsämnet nordisk etnologi vid Åbo Akademi ansökte hos litteratursällskapets styrelse om bidrag till en ”gramofon-gravè apparat” avsedd för upptagning av dialekter och folktradition. Grammofonen hade erbjudits institutet av AEG till ett pris av 15 000 mk. I ansökan poängterade man vikten av att ta i bruk ny reproduktionsteknik. Det inspelade materialet kunde ju också komma framtida generationer till nytta. Apparaten var transportabel och kunde därför lånas ut till andra institutioner och enskilda forskare på det dialektologiska och folkloristiska området.²⁸³ Fonetisk grammofonupptagning hade sedan en tid tillbaka bedrivits av Landsmålsarkivet i Uppsala. Till ansökan hade bifogats Herman Geijers entusiastiska utlåtande om den i Uppsala använda apparaten, karakteriserad som ”Telefunken typ Ela T 39. Lättransporterad koffert vikt ca 50 kg”. ”Med denna apparat ha vi också kunnat taga upp språkprov utan att den talande personen vetat om att upptagning skett, vilket visat sig vara en viktig förutsättning för att erhålla naturligt talad dialekt”, skrev Geijer. Styrelsen beslöt hos undervisningsministeriet anhålla om 7 500 mk för att täcka kostnaderna för apparaten och anhållan beviljades.

Finlands svenska folkdiktning – ett epos över den ”primitiva allmogekulturen”

Arbetet med Finlands svenska folkdiktning präglade den traditionsvetenskapliga verksamheten vid litteratursällskapet under årtionden. Koncentrationen på den folkloristiska materialutgåvan betraktades med tiden som ett hinder för etnografins genombrott och sågs också som en orsak till att fältarbetet inte förnyades. Samtidigt var arbetet med sammelverket, och strävan efter att systematiskt fylla luckor i materialet, en sporre som eggade flera framstående fältforskare. Dessa fältinsamlare blev med tiden experter på sina specialområden, sakkunniga som hade fingertoppskänsla för vad man ännu kunde hitta på fältet och kunskap om vad som inte mera fanns att få. Insamlingsarbetet var systematiskt och djuplodande. Det är svårt att föreställa sig hur fältinsamlingen sett ut om inte FSFD hela tiden funnits i bakgrunden.

Initiativtagaren till utgivningsprojektet, Ernst Lagus, hann se det första bandet av Finlands svenska folkdiktning publiceras då Oskar Hackmans I.A. Sagor, referatsamling kom ut i tryck 1917. Det var självklart Lagus själv som skrev förordet, och han inledde sin text med att beskriva bakgrunden till sammelverket. När insamlingen vid litteratursällskapet började på 1880-talet hade ”den primitiva allmogekulturen redan blivit uppblandad med från litterära källor flytande allmänbildning, och säkert mycket ’gammalt’ och ur etnologisk synpunkt värdefullt helt och hållet gått förlorat”. Man väntade sig inte heller så mycket ur denna ”lilla folkspillra”, och de första anslagen var blygsamma. Men ivern var stor och snart växte samlingarna. Lagus påpekade också att man under arbetets gång funderat över om inte serien med hänsyn till innehållet borde ges namnet ”Finlands svenska folkdiktning och folksed”, men att man beslutat hålla kvar det ursprungliga namnet eftersom folkdiktningen i så stor grad ingick i de delar som skulle behandla folkseden.²⁸⁴

Hilding Ekelunds vinjett för Finlands svenska folkdiktning föreställer världsträdet Yggdrasil med korparna Hugin och Munin ovanför Nylands, Egentliga Finlands, Ålands och Österbottens vapensköldar. Bakom trädet skymtar Finlands statsvapen, återgivet som en svag skugga för att inte väcka de ryska makthavarnas uppmärksamhet. Det första bandet utgavs 1917.

Ernst Lagus menade att all folktradition inte skulle gå att trycka i FSFD som ju visserligen skulle betjäna vetenskapen, men också vara en bokserie för varje hem.²⁸⁵ Det första bandet, sagorna i referat, var uttryckligen redigerat med tanke på forskarna, men de planerade kommande volymerna var avsedda också för en bredare läsekrets. Det som kunde betecknas som kryptadia kunde forskarna finna i arkivet. Man ville alltså inte trycka ekivoka berättelser eller grovkorniga visor. När volymen med gåtor skulle utges stötte man på svårigheter. En stor del av gåtorna innehöll sexuella metaforer och könsord. Utgivaren V. E.V. Wessman löste problemet så att han ”för anständighetens skull” angav de ”särskilt grova orden” med grekiska bokstäver. Så kunde volymen tjäna den lärda forskarkretsen utan att väcka anstöt bland läsarna i hemmen. Men någon ”familjeläsning vid aftonlampan” var gåtsamlingen inte heller i censurerad form, underströk Wessman i sitt förord.²⁸⁶

Bokserien var också tänkt som en manifestation av den svenska kulturen i Finland – i relation till den rikssvenska och den finska kulturen. Lagus avslutade sitt förord i den första boken med orden:

Finlands svenska folkdiktning är icke en främling i detta land, och dess diktnings träd suger med starka rötter sin näring ur fosterlandets jord. Det nu påbörjade sammelverket skall bära vittne om hur det svenska folket här östanhavs har förstått det budskap, som ren i hedenhös fördes hit över på starka vingar av Tanken och Minnet. Det skall ge en inblick i folksjälen, det skall bidraga till lösningen av spörsmålet vad Finlands svenskar givit åt – kanske även fått av – sina finska bröder.²⁸⁷

Lagus hade hoppats att sällskapet skulle bekosta ett snyggare omslag för FSFD än bokseriens vanliga murrigt grå pärmar. Funktionärerna var dock eniga om att detta var fullkomligt onödigt.²⁸⁸ Den envise Lagus tog dock med sig ett förslag till omslag till styrelsens decembermöte 1916 och redan vid nästa möte beviljades upphovsmannen arkitekten Hilding Ekelund 100 mk som ersättning för sitt arbete.²⁸⁹

Oskar Hackman (1868–1922) som valdes att redigera seriens första band sagor i referat hade 1905 disputerat på avhandlingen Die Polyphemsage in der Volksüberlieferung, utarbetat typkatalogen Katalog der Märchen der finnischen Schweden, som publicerades i den internationella serien Folklore Fellows Communications, samt skrivit några artiklar i ämnet.²⁹⁰ Hans sagoutgåva i FSFD kompletterades med två band med sagor i urval, varav den ena strävade efter att återge sagorna på dialektalt färgat talspråk. Dessa band redigerades av fil.lic. Anders Allardt (1855–1942) och utgavs 1917 och 1920.

En publikation ”av fosterländsk betydelse”

Ekonomin kring det planerade storverket var ett problem i sig. Ernst Lagus föreslog redan 1915 att man skulle söka medel ur Kommerserådet Otto A. Malms Donationsfond. Ärendet beskrevs som angeläget och bokserien betecknades vara av ”fosterländsk betydelse”, helt jämbördig den ”finska runosamlingen”, Suomen Kansan Vanhat Runot, vars första del utkommit 1908.291 I stipendieansökningen beskrev man både utgivningsplaner och redan utfört arbete mycket detaljerat och man beviljades också pengar från fonden, men först efter några avslag.

Det stora sammelverket som i hög grad ansträngde både ekonomi och personresurser stod inte odelat högt i kurs inom sällskapet. Lagus fick i olika sammanhang försvara verkets vetenskapliga status. Han var t.ex. upprörd över att lönerna för utgivarna av FSFD inte var högre än de arvoden som utbetalades åt författare till skrifter av förtecknings- eller referatkaraktär. Sammanställandet av Finlands svenska folkdiktning kunde karakteriseras som ett forskningsarbete som krävde ”en enorm möda, sakkännedom och kritik” av redaktörerna. Som exempel uppgav Lagus Oskar Hackman som lagt ner åtta års arbete på sin sagovolym.²⁹²

På initiativ av riksdagsmannen, docent Gunnar Landtman hade man 1922 inlämnat en petition till riksdagen om beviljande av statsanslag för FSFD. Samtidigt söktes statsanslag också av Finska Litteratursällskapet för Suomen Kansan Vanhat Runot. Ansökningarna godkändes av kulturutskottet med motiveringen att det rörde sig om en ”betydelsefull nationell uppgift”.²⁹³ Det statliga bidraget krävde att sällskapet redogjorde för undervisningsministeriet hur medlen förvaltades och förbrukades. De ingående rapporter huvudutgivaren Wikman utarbetade kan inte ha lämnat något att önska för finansiären. År 1926 beskrev han i sin femton sidor långa rapport utgivningsordningen och motiverade redaktionsprinciperna:

Vid utgivningen av FSFD har sällskapet sålunda följt ett strängt vetenskapligt ändamål och icke gett anledning till uppfattningen att materialet underkastats någon form av bearbetning, utan tvärtom ha de uppteckningar, som härröra ur folkets mun, utgivits i trogen anslutning till originalen.²⁹⁴

Av Folkloristiska kommissionens årsberättelser framgår det att alla idéer för FSFD inte kunde förverkligas. En volym innehållande skämtsägner var länge på programmet. Detta band skulle också innehålla prov på folklig berättarkonst.²⁹⁵ År 1946 tog Wikman i ett brev till Wessman åter upp frågan om skämtsägnerna. Han underströk att det var viktigt att Wessman i sitt planerade utgivningsarbete ”för egen och sällskapets skull borde sovra ut den värsta smörjan”.²⁹⁶ Skämtsägnerna utkom aldrig, materialet bedömdes troligen trots allt vara alltför tunt och ojämnt.

Under krigsåren 1939–1945 blev det stopp i arbetet. Statsunderstödet ströks helt och diskussionerna om Wikmans honorering hänsköts till det nygrundade Folkkultursarkivet. Vid arkivet ansåg man att arbetet fortskred i alltför långsam takt. Wikman föreslogs fortsätta som huvudutgivare med betalning för varje utgivet band.²⁹⁷ Med tanke på det fortsatta arbetet utarbetade Wikman ett långt PM i ärendet där han utstakade sina planer för serien. Arbetet skulle skötas av en redaktionskommitté bestående av de nuvarande delutgivarna. Till redaktionskommittén valdes Otto Andersson, Wessman och Wikman. Varje utgivare skulle ingå avtal om arbete för en bestämd tid. Målet var att kunna presentera ett färdigställt storverk 1957 då det gått 40 år sedan utgivningen inleddes.²⁹⁸

Diskussionerna kring arbetet med Finlands svenska folkdiktning kan följas i en omfattande korrespondens. I K. Rob. V. Wikmans brevsamling på Åbo Akademis bibliotek finns 79 brev och brevkort skickade av V. E.V. Wessman där arbetet med FSFD är det dominerande temat.²⁹⁹ Wessman var ju inblandad i flera delar av verket och tillfrågades som expert i olika frågor. Mycket i korrespondensen berör transporter av originalsamlingar till redaktörer och arkivarier på olika orter. Avskrivningsarbetet höll inte jämn takt med utgivningsarbetet.

Wikman ansåg att ett stort problem var de manuskript som beställts och utgivits innan han tillträdde som huvudutgivare. Gunnar Landtman hade redan utgett de två volymerna VII 1. Folktro och trolldom. Övernaturliga väsen (1919) och 2. Växtlighetsriter (1925). Både den teoretiska uppläggningen och redaktionsmetoderna kritiserades av den nya utgivaren, och man ville inte trycka det av honom planerade och delvis sammanställda tredje stora manuset om folktro och trolldom utan en grundlig genomgång. Efter tre försök att omredigera manuset var Wikman färdig att refusera hela bandet som ”omöjligt”. Redaktionskommittén bestämde då att Wessman skulle försöka göra något åt saken. Efter att ha synat manuset närmare lovade Wessman åta sig uppdraget. I ett brev till Wikman berörde Wessman arbetet med folktromanuset. Han berättade att ett ordstäv föll honom i minnet vid konfrontationen med det besvärliga, men dock viktiga manuskriptet, nämligen ”Ja tyckt än he va synd om te go matn, sa gumman när hon åt svinmaten”. Wessman fortsatte: ”Därför åtog jag mig arbetet, men det håller på att göra mig ”grubbelsjuk” och sömnlös av oro för resultatet. Det må aldrig bli sådant att på det kan tillämpas ordspråket ”ju flere kockar, dess sämre soppa”.³⁰⁰ Med tiden utgav Wessman Landtmans ursprungliga manus i två band, Folktro om människan och djuren (1952) och Folktro om naturen (1955).

V. E.V. Wessman blev en räddare i flera sammanhang vad gällde FSFD. När Väinö Solstrand våren 1935 meddelade att han inte hade möjlighet att inleda arbetet med gåtorna var det Wessman som åtog sig uppdraget. Från ett besök i Bloomington, Indiana sommaren 1954 kunde Otto Andersson rapportera att flera amerikanska kolleger kände till Finlands svenska folkdiktning och speciellt det arbete Wessman gjort. ”De som känna till våra serier har endast lovord om dem, och somliga önska komma till Finland för att taga närmare reda på oss.”³⁰¹ Serien var också beundrad av kolleger i Norden vilket man ser i korrespondensen mellan forskarna. Den svenska folkloristen Carl-Herman Tillhagen meddelade i juli 1953 som slutkläm i ett brev till V. E.V. Wessman att han nyss låtit binda in sin uppsättning av Finlands svenska folkdiktning ”som tack vare dig blivit ett mycket värdefullt verk”.³⁰²

På 1950-talet fick det digra arbetet äntligen ekonomisk vind i seglen. En delorsak till att styrelsen ville satsa pengar på fullföljandet av serien var säkert att sammelverket uppmärksammats i utlandet. Brevväxlingen mellan Wikman och Wessman visar att man ännu i början av 1950-talet diskuterade den fortsatta utgivningen. Wikman ställde sig positiv till Wessmans förslag att i stället för utgivning av en volym om livets högtider, satsa på en utgåva med folklekar, ett område där bl.a. Maximilian Stejskal samlat in mycket material. Bland folklekarna fanns mycket av det som Wikman kallade ”orört stoff”, material som inte krävde sidoblickar på utgivningsprinciper i tidigare utgivna volymer. Den av Wessman redigerad volymen VIII Lekar och spel utkom 1962.303

Litteratursällskapets traditionsvetenskapliga insamlingsverksamhet omorganiserades i och med att Folkkultursarkivet grundades 1937 (se s. 133). Man siktade här på en mera planmässig dokumentation av det etnografiska och dialektologiska materialet i svenska Finland. Vid arkivet började man också intressera sig för Finlands svenska folkdiktning, både för seriens redigeringsprinciper och för materialurvalet. I ett brev till V. E.V. Wessman i januari 1953 kunde Otto Andersson rapportera att styrelseledamoten, professorn i nordisk filologi vid Helsingfors universitet, Olav Ahlbäck vid styrelsens decembermöte uttalat sig om det manuskript innefattande Folktro om naturen Wessman inlämnat till granskning. Ahlbäck hade ”observerat ojämnheten i materialet” och ansåg att en ”större beläggstäthet borde kunna påvisas”. Ahlbäck som själv 1937–1949 varit verksam som dialektologisk arkivarie vid Folkkultursarkivet ansåg att de volymer som ännu var under arbete kunde dra nytta av det material arkivet samlade in.³⁰⁴ I diskussionen syntes en viss maktkamp mellan olika sektorer inom sällskapet. Andersson trodde själv att Ahlbäcks kritik bottnade i ”en viss strävan att förvärva åt Folkkultursarkivet ett större inflytande på FSFD”. Slutligen fortsked dock arbetet i den ordning man tidigare fastslagit, men i de av Wessman utgivna två banden om folktro ingår också material från några nyare samlingar sammanställda i Folkkultursarkivets regi.

Arbetet med materialutgåvan engagerade under flera års tid en stor stab medarbetare. Otto Andersson hade i sitt arbete med visvolymerna hjälp av Greta Dahlström och Alfhild Forslin som arbetade rätt självständigt med ett material de ju till stor del själva samlat in. V.1 Den äldre folkvisan utkom redan 1934. Först 1967 publicerades den andra visvolymen i bokserien, V.3 Sånglekar. I förordet beskrev Otto Andersson arbetsprocessen:

Fru Forslin, som i ett tidigare skede även medverkat vid melodianalysen, har nu i främsta rummet redigerat texterna, förtecknat textavvikelserna och utarbetat lekbeskrivningarna. Till fru Dahlströms uppgifter har huvudsakligen hört att slutligen analysera och ordna melodierna, avskilja de varianter som icke skulle tryckas, uppgöra nödiga förteckningar och register samt slutligen färdigställa manuskriptet för notritaren. Osäkra frågor angående urval, värderingar, musikaliska detaljer i originaluppteckningar o.s.v. ha avgjorts efter gemensamma överläggningar.³⁰⁵

Efter Otto Anderssons död 1969 gavs Greta Dahlström uppdraget att fullborda de yngre dansmelodierna enligt tidigare tillämpade principer.

En annan högt kvalificerad medarbetare som själv stod både för insamling och utgivning av sitt material var folkdansforskaren Yngvar Heikel. Volymen VI.B. Dansbeskrivningar utkom redan 1938. Föreningen Brage deltog i arbetet med folkdansutgåvan och avtackades rundligt i förordet.³⁰⁶

Utvärdering av verket

Mellan 1917–1967 hade tjugo band av Finlands svenska folkdiktning utkommit. Bokserien ansågs ännu inte vara helt komplett, men hur skulle arbetet slutföras? I mars 1970 utsågs en ny redaktionskommitté under ledning av nämnden för Folkkultursarkivet. K. Rob. V. Wikman ombads utarbeta en promemoria rörande sin syn på utgivningen mellan 1909 och 1970. Wikman beskrev FSFD som ett monument över svensk folkkultur i Finland, men konstaterade samtidigt att forskningen förändrats och att därmed också målsättningarna för sammelverket.³⁰⁷

Den nya redaktionskommittén som fortsatte arbetet på 1970-talet planerade under ledning av ett permanent arbetsutskott att ge ut vagg- och vallvisorna (med Ann-Marie Häggman som redaktör), en ny utgåva ordspråk (utarbetad av Kristian Slotte) och folksederna (under redaktion av Bo Lönnqvist). Svårigheterna med det fortsatta arbetet med visvolymerna analyserades våren 1977. Frågorna var många. Hur skulle den moderna folkloristikens krav kunna tillgodoses, utan att helheten blev lidande? Skulle det nya bandinspelade materialet tas med? Borde de äldre volymerna kompletteras med senare insamlat material? Kunde det yngre vismaterialet ges ut i katalogform? I samband med Nordic Institute of Folklores möte i februari 1977 passade man på att ställa verkets framtid under diskussion i form av ett seminarium där folklorister från hela Norden deltog. I de protokollförda diskussionerna framkom många åsikter. Mötesdeltagarna bedömde verket som värdefullt, användbart och mycket utnyttjat. Man enades om att någon komplettering av de redan färdiga delarna inte borde komma i fråga och rekommenderade att den planerade svårredigerade volymen med yngre visor skulle utgå. Vad gällde vaggvisorna var åsikterna delade. Varnande röster höjdes för att arbetet skulle visa sig långvarigt och besvärligt, medan andra fortfarande betecknade materialet som aktuellt och värt en plats som avslutande volym i serien.³⁰⁸

När den sista delen VI.A.2. Yngre dansmelodier utkom 1975 vaknade folkmusikkritikerna till liv. Också de äldre volymerna fick sig en släng av sleven. Otto Andersson hade indelat sitt material enligt en avancerad musikanalys, något som på sin tid väckt beundran, men som sjuttiotalisterna hade föga förståelse för. Trots kritiken har Anderssons mastodontvolymer bland allmänheten fått äretiteln ”spelmansbiblar” och hans långa förord i volymen med bröllopsmusik hör till de mest ingående vetenskapliga delarna i Finlands svenska folkdiktning.

Sammelverkets öde blev att bli föremål för olika utredningar och kritiska granskningar. Dess status som ett vetenskapligt dokument har man ännu inte forskat i. Mycket av det som sagts är citat ur K. Rob. V Wikmans många artiklar om verkets tillkomst.³⁰⁹ Digitaliseringen av sammelverket inleddes 2009 med folkmusikvolymerna som kan studeras i webbversion, kompletterade med musikfiler, artiklar och uppgifter om spelmän och insamlare. Alla delar av Finlands svenska folkdiktning är planerade att på liknande sätt göras tillgängliga för en vid användarkrets, helt i enlighet med Ernst Lagus ursprungliga kungstanke.

Folkkultursarkivet grundas

Tio år efter att Institutet för nordisk etnologi grundats i Åbo 1927 tog litteratursällskapets arbete på det traditionsvetenskapliga fältet en ny vändning. Som det redan framkommit efterlystes förnyelse, och vid mitten av 1930-talet fanns vetenskapliga metoder och strömningar att ta modell av. Nya aktörer skulle genomföra dessa förändringar som grundade sig på en helt ny metod att dokumentera kulturen.³¹⁰ Vid Svenska litteratursällskapets styrelsemöte den 17 september 1936 framlade sällskapets sekreterare C. A. Nordman ett förslag om att inom sällskapets ram skapa ett filologisk-etnologiskt institut, med uppgift att bedriva ett planmässigt insamlings- och bearbetningsarbete av det etnografiska och dialektologiska materialet i det svenska Finland. Avsikten var att kartlägga etnografiska och folkloristiska företeelser och ge ut en etnografisk ordbok.³¹¹

Man hade som modell det finska Sanakirjasäätiö som hade ett eget meddelarnät och arbetade med en etnografisk atlas över Finland. Sanakirjasäätiö hade emellertid inte resurser att åta sig den svenska delen av arbetet. Här erbjöds alltså ett helt nytt forskningssätt och nya uppgifter för sällskapet. Den nya verksamhetssektorn skulle karakteriseras av ”kontinuitet och planmässighet”. Man planerade anställa två amanuenser och styrelsen skulle bestå av de ledande fackmännen inom de språkvetenskapliga och folkloristiska kommissionerna.

Till förslaget bifogades två utlåtanden skrivna av fil.mag. Arne Appelgren, anställd vid Finlands nationalmuseum, och fil.mag. Olav Ahlbäck. I texterna presenterades den s.k. kartografin, ord och sak-forskningen ur etnografisk och språklig synvinkel. Den nya metoden, Wörter und Sachen-forskningen, avsåg att skildra företeelserna som helheter med hänsyn till miljön, den ekonomiska och sociala bakgrunden och av dessa beroende psykologiska faktorer. Genom kartografin kunde verklig kulturhistoria skapas, genom den kunde man utreda livsvillkoren för allmogekulturen och också dess övergång till en ny tid. Kartografin kunde också belysa i vilken mån den svenska allmogebefolkningen förmedlat kulturlån västerifrån. Enligt Ahlbäck var det planerade institutets uppgifter att:

1. Göra en generalinventering av det hittills inom litteratursällskapet insamlade materialet och uppdaga luckor och felaktigheter

2. Organisera ett meddelarnät i bygderna

3. Göra fältarbete under en del av året

4. Utarbeta nya frågelistor

5. Instruera och övervaka insamlingsstipendiater

Efter ingående diskussioner beslöt man vid styrelsens novembermöte att upprätta ett institut i Helsingfors med början den 1 januari 1937. Till medlemmar i institutets styrelse utsågs Fritz Burjam, Valter W. Forsblom, Ragnar Hollmérus, Arnold Nordling och C. A. Nordman (ordförande), med Arne Appelgren och Erik Lagus som suppleanter. Olav Ahlbäck och hans fästmö Ragna Nikander anställdes för det språkvetenskapliga respektive etnologiska arbetet.³¹²

Vid det konstituerande mötet för det nya institutet togs också frågan om dess namn upp. Nordling föreslog Folkmålsarkivet, men med hänsyn till den statliga budgetansökan ansåg Burjam att det vore klokare att framhäva det etnografiska än det språkliga. Andra föreslagna namn var Freudenthal-institutet (Erik Lagus) och Institutet för ord- och sakforskning (Hollmérus). Ärendet bordlades.³¹³ Vid nämndens januarimöte 1937 hade man dock tagit i bruk namnet Folkkultursarkivet, på förslag av Olav Ahlbäck.³¹⁴

Av det material sällskapet insamlat 1885–1936 var ju en ansenlig del vid denna tidpunkt deponerat i Institutet för nordisk etnologi i Åbo. Detta sakförhållande diskuterades ännu inte i nämnden, men man beslöt att de samlingar som fanns i Helsingfors tillsvidare skulle bevaras som en del av sällskapets allmänna arkiv. Folkloristiska kommissionen indrogs i samband med att Nämnden för Folkkultursarkivet inrättades.

”Dunkla makter i farten” – det nya arkivet stöter på motstånd

Alla kretsar hälsade inte Folkkultursarkivet med glädje. K. Rob. V. Wikman, ansvarig för arbetet med Finlands svenska folkdiktning, hade redan i ett brev till Valter W. Forsblom i december 1936 gått åt ”hymlandet och smusslandet” kring grundandet av det nya institutet. Gamla trotjänare vid sällskapets arkiv kände sig förbigångna då det, som Forsblom skrev, framkommit att ”Ahlbäck med flamma (Ragna Nikander) skall bli det nya institutet”. Wikman rasade:

Jag har så småningom blivit förargad över detta hemlighetsmakeri och vad därmed sammanhör. I dag har jag ordentligt tagit Ahlbäck i upptuktelse för saken. Han svarade med att han under tysthetslöfte blivit vidtalad i våras. Det var just trevlig sekretess! Detta är upprörande och jag slutade mitt samtal med Ahlbäck med att säga honom: ”Måtte icke du efter över tjugoårig tjänst i sällskapet bli behandlad såsom jag”.³¹⁵

Wikman som i samband med grundandet av Institutet för nordisk etnologi bäddat för sina egna syften fick nu i sin tur se sig överkörd. I en promemoria klandrade han sällskapet för att verksamheten de senaste åren i hög grad koncentrerats på den materiella folkkulturen. När nu rent av ett institut grundats för den språklig-etnografiska forskningen borde inte detta få medföra att anslagen för den andliga folkkulturen skulle minskas.

I ett brev till V. E.V. Wessman i september 1937 uttryckte styrelsemedlemmen Gunnar Landtman liknande tankar. Han ville också framhålla att han inte var delaktig i det beslut som i hans frånvaro fattats av sällskapets styrelse. Beviljandet av ett årligt anslag på 100 000 mk för ”kartografiskt registreringsarbete” föreföll honom vara en ”i högsta grad oförklarlig och misskrediterande, ja rent av dunkel angelägenhet”. Landtman menade att ärendet präglats av hemlighetsmakeri, att man åsidosatt alla sakkunniga inom sällskapet som kunde tänkas motsätta sig nyordningen och vunnit över styrelsen ”med lena ord och överrumpling”.³¹⁶ Också andra opponenter trädde fram. Ivar Westman, lektor vid Svenska Normallyceum och medlem i sällskapets språkvetenskapliga kommitté 1936–1939, gjorde flera utfall mot det nya arkivet. Han menade att institutet hade tillkommit utan någon föregående rådplägning med de fackmän på området som länge arbetat i sällskapets tjänst, och inte heller med andra etablerade organisationer.³¹⁷

De första tjugo åren var Folkkultursarkivet inrymt i styrelsens rum i Ständerhuset där Ragna Ahlbäck redigerade sina kulturgeografiska kartor. (SLS 1521:3. Foto Kurt Zilliacus)

Medan diskussionens vågor svallade startade den nya institutionen sin verksamhet. Förslaget till stadgar och instruktion godkändes vid nämndmötet den 15 januari 1937. I den första paragrafen stipulerades att Folkkultursarkivet hade till uppgift att leda och främja en systematisk undersökning av det finlandssvenska bosättningsområdets folkkultur och folkspråk. Paragrafen konkretiserade syftemålet: ”Arkivets arbete inriktas på två huvudmål: en kartografisk framställning av etnografiska och lingvistiska företeelser och ett kulturhistorisk-etnografiskt ordboksverk”. För dessa ändamål skulle allt hittills insamlat material av språklig-etnografisk art i sällskapets arkiv registreras, kontrolleras och kompletteras, dels av arkivets tjänstemän, dels av stipendiater och bygdemeddelare.³¹⁸

Notiser i nämndens protokoll berättar om hur arbetet kom igång. I maj planerades en frågelista för sommarens fältarbeten. Som modell hade arkivet fått en serie frågelistor från Landsmålsarkivet i Uppsala. På septembermötet gick man igenom vad sommarens fältarbeten gett. Fotograferandet av föremål i hembygdsmuseer hade inletts av Ragna Ahlbäck medan Olav Ahlbäck arbetat med värvningen av ortsmeddelare och spridning av den nya frågelistan. Vid novembermötet konstaterades att frågebladet Ordamening under sommaren distribuerats till vidtalade personer på landsbygden i en upplaga på 300 exemplar. I frågelistan ingick frågor om årder, gaffelplogar, skäror, liar, vattenmedar, bröd, hösläpor, halm- och nävertak, vaggor och arbetsslädar. Listan inbringade 253 sidor svar fördelade på 19 ortsmeddelare från alla delar av Svenskfinland.³¹⁹ Folkkultursarkivets uppgift presenterades i det första numret av Ordamening så här:

Det närmaste målet för den verksamhet som utövas av SLS Folkkultursarkiv, är att åstadkomma en så vitt möjligt fullständig beskrivning av Finlands svenska folkkultur och vidare att deltaga i arbetet på en stor kulturatlas, gemensam för hela Norden. Svenska Finland är i detta sammanhang en ytterst viktig länk, emedan det i århundraden varit föreningsbandet mellan skandinavisk och finsk kultur.³²⁰

Utan den breda allmänhetens hjälp var arbetet omöjligt. Målet var att i varje socken ha en kontaktperson som på sin hemort kunde hjälpa till med att samla in uppgifter om ”den i utdöende stadda allmogekulturen” och på orten frammana ett aktivt intresse för saken.

Tjänstemännens korrespondens ger inblickar i hur arbetet rent konkret kunde gå till. Ortnamnsforskaren Sven Andersson skrev t.ex. hösten 1937 i ett brev till Olav Ahlbäck att han planerade göra bandinspelningar i Åboland och sökte meddelare. Hans beskrivning berättar om tidens syn på den perfekta sagesmannen:

Det finns en gubbe, 87 år, på en holme i Dragsfjärd, som inte kan komma in till Åbo men möjligen föras till elektriskt ljus hos Emil Roos i Kärra. Det vore ca 4 km med båt och 1 km med bil. Det är den bästa man jag träffade. Han har litet dåliga tänder, så han sluddrar, men målet är inte mycket, om alls något påverkat. Gubben talar ogenerat, det är som att draga upp ett urverk. Han ser dåligt så han vet inte mycket om instrumenten. Men han är gammal och måste föras, då han ej själv orkar gå så långt. Han är i alla fall klar i knoppen och tröttnar ej på att prata.³²¹

Vid styrelsens januarimöte 1938 togs Ivar Westmans protestskrift slutligen upp efter att tidigare ha bordlagts. Skrivelsen trycktes också efter diskussion i Förhandlingar och uppsatser, kompletterad av Nordmans och Ahlbäcks kommentarer. Ärendets behandling fyller närmare tjugo sidor i årsboken.³²² Vad påtalade då Westman i sin protestskrift? Som många andra menade han att Folkkultursarkivet grundats ”i största hemlighetsfullhet”. Han beskrev agerandet som ett av ”dunkla makter” regisserat intrigspel. Westman räknade upp ett stort antal forskare som stod utan finansiering efter att Folkmålskommissionen i samarbete med det nygrundade arkivet helt ändrat sitt arbetsprogram. Han rasade över att Nordman anlitat magistrarna Appelgren (”en underordnad ämbetsman i Nordmans eget ämbetsverk”) och Olav Ahlbäck (”en mycket ung och tillsvidare svagt meriterad man”) som experter. Att Ahlbäck dessutom skrev expertutlåtande i egen sak eftersom han från början utsetts till ledare av det nya arkivet betecknades som ”grovt missbruk”.

Mycket i Westmans text har karaktären av personliga och närmast osakliga angrepp på paret Ahlbäck. Hela arkivverksamheten omtalades i ironiska, föraktfulla ordalag:

Skall mag. Ahlbäck och institutet för dialektologisk och etnografisk forskning nu gå in för att med upptecknare utsända runt om i Finlands svenska bygder och lappar i oändlighet samlade i arkivet i Helsingfors bestyrka att ”äta” och ”nord” och ”kniv” och ordet ”och” finnas i alla våra dialekter, och skall allt sådant ”registreras” och ”generalinventeras”, belysas med ”fraser och etnografiska och folkloristiska sakuppgifter” med ledning därav utritas, ja då ber varje förståndig dialektolog: Gud bevare oss för en forskning som är så utan blick för det som är praktiskt och reellt.³²³

Nordman och Ahlbäck bemötte skrivelsen punkt för punkt, försvarade sig, förklarade sig och korrigerade missuppfattningar. Det viktigaste var att arkivets arbete skedde i samklang med det internordiska atlasarbetet och i samråd med Sanakirjasäätiö. Nordman var ursinnig över Westmans insinuationer. Hans tanke hade aldrig varit att stå som representant för ”dunkla makter”, utan hans förhoppning hade varit att sällskapet skulle bli en del av det stora kartograferingsarbetet han haft tillfälle att följa på nära håll. Formuleringarna vittnar om en stor konflikt, en uppgörelse mellan gammalt och nytt arbetssätt inom sällskapets traditionsinsamling.

Medan striden ännu pågick skrevs Folkkultursarkivets första årsberättelse. Man hade redan skapat ett nätverk kallat ”arkivets bygdemeddelare”, 98 sagesmän som till största delen bestod av personer arkivtjänstemännen mött under sina resor i bygderna. Man hade bokfört de egna samlingarna i en särskild serie i den folkloristiska katalogen, införskaffat oktavkort av samma typ som användes i Landsmålsarkivet i Uppsala, köpt ett arkivskåp av stål och en kamera för det etnografiska arbetet.³²⁴

Som det redan framkommit överfördes inte sällskapets tidigare insamlade material genast till det nya arkivet. En stor del av samlingarna fanns ju i Åbo och i arkivets korrespondens beskrivs ständigt olika svårigheter denna splittring av arkivmaterialet medförde. Fältstipendiaterna visste inte heller alltid om deras material skulle sändas till Åbo eller Helsingfors. Estlandsexpeditionens material som insamlats redan 1932, lämnades in till granskning först i april 1937 och bedömdes av amanuensen vid sällskapets arkiv, Valter W. Forsblom.³²⁵ Brokigheten i sällskapets traditionsvetenskapliga arbete syntes i att vissa stipendiater sände sina ansökningar till styrelsen, andra till Redaktionskommittén för Finlands svenska folkdiktning.

Nostalgiska röster hördes i styrelsen. Gunnar Landtman konstaterade vid aprilmötet 1938 att den forna ”folkloristisk-etnografiska forskningen, vilken under tidigare skeden bragte sällskapet så mycket berömmelse”, nu hade försummats. Folkkultursarkivets första tid utgjorde på många sätt ett brytningsskede. Många såg inte det nygrundade arkivet som en fortsättning på sällskapets insamlingsverksamhet, utan betraktade det som en separat institution som dessutom försvårade arbetet inom andra arbetssektorer.³²⁶

Plötsligt fanns nu många aktörer på estraden. Samarbetet mellan Folkkultursarkivet och Folkmålskommissionen fungerade friktionsfritt med Olav Ahlbäck som samlande koordinator. Språkvetenskapliga kommittén kvarstod och koncentrerade sin insamling på ortnamn. Efter att Folkloristiska kommissionen indragits leddes det folkloristiska arbetet av Redaktionskommittén för FSFD. Då det praktiska arbetet med materialutgåvan skedde både i Åbo och i Helsingfors var situationen onekligen oklar och ogenomtänkt. För att bringa reda i förvirringen gav styrelsen en tremannakommitté uppdraget att se över de olika verksamheterna.³²⁷

Det nygrundade arkivet arbetade målmedvetet vidare. Inför fältarbetena sommaren 1938 gjordes en förteckning över företeelser som borde undersökas ”i så många socknar som möjligt”. Folkmålskommissionen understödde planen och vid nämndens septembermöte kunde man konstatera att man under sommaren med gemensamma krafter lyckats besöka hela språkområdet, med undantag av Åland. Svante Sundbäck, Anton Finne, Åke Granlund och Thorsten Thesslund arbetade som arkivets stipendiater och de fast anställda tjänstemännen Ragna och Olav Ahlbäck var även de ute i fält hela sommaren.³²⁸

Andra numret av frågebladet Ordamening besvarades av 25 personer bland vilka vi finner personer som blev långvariga medarbetare till arkivet: J. A. Södergrann från Närpes, Uno Högnäs från Karleby, Emil Kaustinen från Oravais och Ester Herrgård från Malax.³²⁹ Arkivet ansökte i budgeten om medel för honorerande av de för verksamheten livsviktiga fasta medhjälparna ute i bygderna.

Arbetet vid arkivet som fått en god start avbröts av krigsutbrottet 1939. Arkivsamlingarna evakuerades till Nordiska Föreningsbankens valv och vissa delar flyttades till Sjundby gård. Nu följde många år av starkt reducerad verksamhet.

Frågelistorna och kartografin

Vilken var bakgrunden till denna nyordning inom Svenska litteratursällskapets arkivverksamhet? Kartografin låg i tiden i 1930-talets Sverige. Karteringsivern var en viktig del i ambitionen att utveckla folklivsforskningen till en mindre spekulativ och mera exakt vetenskap. Sigurd Erixon, den ledande personen inom detta arbete, har beskrivits som driven av en nästan linneansk strävan att namnge och klassificera. En döende och försvinnande allmogekultur skulle dokumenteras. Ordning skapades genom sönderdelning, slagorden var ”att särskilja och systematisera”. Projektet handlade inte minst om en ung vetenskaps önskan att genom bruk av nya metoder betraktas som mera systematisk och seriös.³³⁰

Uppslaget ”Matstolen” ur Kulturgeografiska kartor över Svenskfinland. En uppteckning gjorde Ragna Ahlbäcks efter Serafina Holmström f. 1868, Houtskär. (SLS 489)

I Sverige samlade man krafterna för arbetet med Atlas över svensk folkkultur i en kommitté grundad 1936 med medlemmar från Kungl. Gustav Adolfs Akademien för svensk folkkultur, Landsmålsarkiven i Uppsala och Lund, Nordiska museet, Svenska ortnamnsarkivet, Institutet för ortnamns- och dialektforskning vid Göteborgs högskola och Västsvenska folkminnesarkivet i Göteborg samt universitetsinstitutionerna i etnologi och folkminnesforskning. Docent Åke Campbell från Uppsala inledde arbetet med folkminneskartorna, professor Natan Lindqvist från Uppsala tog sig an språkkartorna, professor Jöran Sahlgren från Uppsala ortnamnskartorna och professor Sigurd Erixon från Stockholm de etnologiska kartorna. Först efter vinterkriget var det möjligt att ta upp det konkreta samarbetet med Folkkultursarkivet i Helsingfors. Hösten 1940 bjöd Sigurd Erixon Olav Ahlbäck till Stockholm för att diskutera atlasarbetet.³³¹

Ahlbäck kunde efter mötet berätta att alla redaktörerna i Sverige var angelägna om att få med Svenskfinland i arbetet: ”Ur nordisk synpunkt vore det av största värde att visa hur Finlands allmogekultur hör samman med Skandinavien och ur rent svensk nationell synpunkt kunde framhävas betydelsen av att den svenska nationalitetens ställning i Finland som kulturförmedlare kartlades.” När projektet ”Nordisk kulturatlas” presenterades för sällskapets styrelse påpekades att mer eller mindre brett upplagda kartverk redan existerade eller var under arbete i de flesta kulturländer i Europa.

Materialinsamlingen och bearbetningen av de finlandssvenska kartorna skulle ske vid Folkkultursarkivet enligt direktiv från atlaskommittén i Sverige och tryckningen bekostas från Sverige. Ortnamnskartorna skulle tas om hand av Språkvetenskapliga kommittén, och K. Rob V. Wikman hade meddelat sig vara villig att hjälpa till med redigeringen av folkminneskartorna. Alla sektorer inom litteratursällskapet var alltså inblandade i planerna. På styrelsens januarimöte 1941 godkändes projektplanerna enhälligt.³³²

Början av 1940-talet färgas av fortsättningskrigets utbrott. Man hade kommit igång med atlasarbetet, hittat dokumentationsluckor och utarbetat frågelistor. Fem dagar innan Olav Ahlbäck åkte ut i krigstjänst gjorde han ännu fältarbete i Åboland. Ragna Ahlbäck var ute i fält en månad på hösten. Arkivsamlingarna var fortsättningsvis nedpackade. Två stipendiater, Svante Sundbäck och Torsten Thesslund stupade.³³³ Under 1942 var förhållandena liknande. Olav Ahlbäck var ute vid fronten, men Ragna Ahlbäck knogade på med de etnografiska kartorna. Hon vistades också några veckor vid Institutet för svensk folklivsforskning och Landsmåls- och folkminnesarkivet i Uppsala. Ett tjugotal folkloristiska motiv togs upp i sommarens frågelista som distribuerades av fältstipendiaterna Åke Granlund och Synnöve Ahlbäck.³³⁴ Även hela 1943 var Olav Ahlbäck ute i militärtjänstgöring. Ragna Ahlbäck gjorde under 82 dagar i fält kompletteringsarbeten i Nyland och Åboland. En större evakuering av arkivets samlingar planerades 1944. Man avsåg sända delar av samlingarna till Nordiska museet dit redan samlingarna från Institutet för nordisk etnologi och de samlingar litteratursällskapets utlånat till Åbo hade sänts.³³⁵

Det finlandssvenska atlasarbetet gick trots krigstider och exceptionella förhållanden framåt i snabb takt. Redan i september 1944 kunde de av Ragna Ahlbäck utarbetade kartorna färdigställas för tryckning. Granskare av manuskriptet var V. W. Forsblom och Arne Appelgren och utlåtandet var mycket positivt.³³⁶ Ragna Ahlbäck beskriver i förordet till Kulturgeografiska kartor över Svenskfinland (1945) det digra arbete som föregick publicerandet av utgåvan. De publicerade kartorna berörde närmast föremål, arbetsmetoder och konstruktioner med anknytning till jordbruk, byggnadsskick och samfärdsel, men även textilredskap och husgeråd. Frågelistan hade utarbetats med hjälp av Vendells och Wessmans dialektordböcker och med ledning av bygdemuseernas samlingar. Listan bestod av tio ämnesgrupper med 147 frågor, som förutom näringar och föremålskultur också täckte festseder och social organisation. Förutom arkivets tjänstemän deltog tretton personer i insamlingsarbetet som omfattade hela det finlandssvenska språkområdet. De flesta sagesmännen var födda på 1860–1870-talen, några redan på 1840-talet. Tidsmässigt täckte kartorna perioden 1850–1899. Ragna Ahlbäck berättade också om de många svårigheter krigstiderna berett projektet. ”Att undersökningen ändå kunnat utföras beror främst på den beredvillighet, varmed åldringarna runt om i svenskbygderna har besvarat våra otaliga frågor”, summerade hon.³³⁷

Bo Lönnqvist har i en artikel i festskriften till Ragna Ahlbäck, Fynd och forskning (1981), behandlat kartografimetodens och kulturkretslärans utformning i Svenskfinland. En förnyelse kom med Ragna Ahlbäcks doktorsavhandling Kökar. Näringslivet och dess organisation i en utskärssocken (1955). Då inleddes en ny forskningsinriktning, de sociala och ekologiska miljöstudierna, vid Folkkultursarkivet. Som Lönnqvist påpekar infriades småningom de visioner Arne Appelgren utmålat för den planerade verksamheten, nämligen förhoppningen om att arbetet inte skulle stanna vid den schematiserande typologin, utan med utredande av livsvillkor, psykologi och hänsyn till ekonomi och social bakgrund skapa verklig kulturhistoria.³³⁸

Normala arbetsår

I årsberättelsen för 1945 konstaterades att Folkkultursarkivet nu genomfört det första normala arbetsåret sedan 1938.339 Arkivsamlingarna hade hämtats ur lagren och Olav Ahlbäck var i gång med förarbeten för ett ordgeografiskt kartverk. Som fältstipendiater arbetade magister Birgit Eriksson och studeranden Klara Eklöf. Bland bilagorna till styrelseprotokollet från decembermötet 1946 finns en anhållan till undervisningsministeriet om lotterimedel för Folkkultursarkivets arbete. Här motiverades vikten av att arbetet med kartorna fortsatte. Och arbetet brådskade:

Det var redan före andra världskriget ett allmänt erkänt faktum att insamlingsuppgifterna voro av brådskande natur med hänsyn till traditionernas snabba upplösning och utdöende. Under 1930-talet kunde man tydligt märka den revolutionsartade förändring som efter första vk försiggått på vår landsbygd, tack vare de nya trafikmedlen, lantbrukets industrialisering m.fl. tekniska faktorer samt folkbildningens allt större spridning.³⁴⁰

Tidsfaktorn var viktig. De 70-åringar man vid denna tidpunkt hade möjlighet att intervjua var födda så sent som på 1870-talet och hade alltså sina säkraste minnen från tiden kring sekelskiftet 1900 då industrialiseringen redan var i full gång.

Arkivet hade nu verkat i tio år. Under de kommande tio åren fortsatte arbetet i samma tecken. Ragna Ahlbäck redigerade finlandssvenskt material för det svenska kartverket Atlas över svensk folkkultur. Arkivet sände en rundfråga till eleverna i folkhögskolorna, en tidigare testad svarargrupp. En utförlig frågelista om sägentyper och folkseder gjordes för kartläggningen av folkminnen. Olav Ahlbäck var under de sista åren av 1940-talet tjänstledig i olika repriser för andra uppdrag och vikarierades av studeranden Kurt Zilliacus. När Ahlbäck utnämndes till professor i nordisk filologi vid Helsingfors universitet 1949 efterträddes han som filologisk amanuens av Carl-Eric Thors. Arbetet med ordboken och bidragen till det svenska kartverket fortsatte med kompletteringsinsamling i fält varje sommar. Snart påtalades behovet av ett sakregister över samlingarna.³⁴¹

Efter upprepade tjänstledigheter begärde Carl-Eric Thors om avsked 1953. Hans kartläggning av finlandssvenska ortnamnstyper hade redan kommit ut i tryck. Som amanuens anställdes nu Kurt Zilliacus.³⁴² Nya mångåriga stipendiater var Ines Sjöblom som samlade folktro och kyrkliga traditioner, Ebba Zilliacus som intresserade sig för festbruk och Sven-Erik Krooks som specialiserade sig på insamling rörande byggnadsskicket i olika delar av Svenskfinland.

Under 1950-talets andra hälft började Ragna Ahlbäck koncentrera sig på fiskeundersökningar och filmade även olika etnologiska teman. Åren 1956 och 1957 filmades fäbodar och fiskelägen i Larsmo och sälfångst i Norra Vallgrund, 1958 och 1959 notdragning i Houtskär och verkfiske i Lappfjärd. Åren 1962–1965 koncentrerades arbetet på folkliga arbetsmetoder och fiske i Liljendal, Solf och Malax.³⁴³ Kurt Zilliacus samlade dialekt och rörde sig i Nyland och på Åland, men speciellt i Åboland. Från 1952 hade arkivet börjat använda sig av bandspelare i insamlingsarbetet och snart blev denna teknik dominerande.

Från 1950-talets andra hälft började Folkkultursarkivet framställa etnografiska filmer. I maj 1977 fotograferades äggtäkt i Maxmo med Ragna Ahlbäck bakom filmkameran. (SLS 1245:23. Foto Bo Lönnqvist)

Vid sidan av de reguljära fältfärderna initierade man också andra insamlingsprojekt. I februari 1953 sände Kurt Zilliacus till Nylands nation ett brev med förslag om en gemensam fältexpedition. Han hänvisade till de fältarbeten nationens förening för hembygdsforskning gjort mellan 1931 och 1941 och vilka resulterat i 35 samlingar som deponerats i Folkkultursarkivet. Nu undrade arkivet om nationen ville göra ett nytt krafttag på området?³⁴⁴ Arbetet fick formen av en fotoexpedition till Helsinge i maj 1956. Valborg Stockmann-Lindholm från Käinby hembygdsförening hjälpte deltagarna med lokal- och personkännedom. Fältarbetarna uppmanades vara klädda för att ”krypa på vindar och under bodar samt att medföra kamera, gärna stativ, ljusmätare, filter och penna”. Man arbetade i två lag och i den s.k. ”flygande avdelningen” deltog en med motorcykel försedd nylänning. ”Uppgiften är att fotografera alla minnen av äldre allmogekultur som kan uppletas, byggnader, jordbruksredskap, seldon, textilhanteringsredskap, textilier, möbler, husgeråd mm.” Expeditionen arbetade sig genom sex byar i Helsinge och det insamlade materialet uppgick till 237 fotografier och sex teckningar.³⁴⁵

Våren 1950 beslöt Nämnden för Folkkultursarkivet anhålla om medel hos styrelsen för att utarbeta ett realregister till de sakliga samlingarna. Ebba Pettersson arbetade åren 1951–1953 med det systematiska registret. (SLS 1521:6. Foto Kurt Zilliacus)

Frågelistverksamheten organiseras

Redan innan Folkkultursarkivet grundades hade sällskapets personal kontakt med de svenska och inhemska traditionsarkiven och insamlande institutionerna. K. Rob. V. Wikman, som redan i början av 1930-talet hade yttrat sig kritiskt om sällskapets stagnerade insamlingsmetoder, korresponderade med Herman Geijer, föreståndare vid Landsmåls- och folkminnesarkivet i Uppsala (ULMA). Geijer nämnde som gemensamma problem katalogiseringen, personregistren, de topografiska registren, stickordsregistren samt arbetet med en realkatalog. Han inbjöd Wikman till överläggningar: ”Att en svensk finländare vore med och rådgjorde litet med oss nu tror jag vore lyckligt. Kanske vi inom Sverige som tyvärr ej alltid dra fullständigt jämnt kunde under gemensam jämförelse, med dina erfarenheter komma till inbördes nyttiga diskussioner.”³⁴⁶ Geijer översände ständigt nya frågelistor som utarbetats av ULMA. Listorna representerade den nya insamlingsmetoden och flera institutioner intresserade sig för dem. I ett brev till Wikman i oktober 1932 skrev Erik Lagus att han trodde frågelistorna skulle vara till stor nytta också i det finlandssvenska insamlingsarbetet och att varje socken borde vara representerad av en eller flera s.k. bygdemeddelare.³⁴⁷

De svenska arkiven grundades ett tjugotal år före Folkkultursarkivet. ULMA fick officiell status 1914 och det av C. W. von Sydow grundade Folkminnesarkivet i Lund året innan. Västsvenska folkminnesarkivet i Göteborg inrättades 1919. De tre arkiven har alla fått sin historia och sina insamlingsprinciper behandlade.³⁴⁸ I sin doktorsavhandling från 1996 kritiserar Agneta Lilja materialinsamlingen vid ULMA. Hon menar att det stabila och harmoniska svenska bondesamhälle arkivet försökte rekonstruera aldrig hade existerat i verkligheten. Materialet avspeglade alltså inte det levda livet, utan berättarnas syn på det förflutna i ljuset av samtiden.³⁴⁹ Lilja ser räddningsaspekten som central i insamlingsarbetet. En annan drivkraft var nationalismen. Insamlingsarbetet vid ULMA gick en balansgång mellan den faktiska verkligheten och den verklighet man ville rädda från glömskan. All gammal kultur ansågs inte värd att tas till vara. Det fanns kriterier för hur den ideala uppteckningen skulle se ut. Agneta Lilja som detaljläst korrespondensen mellan ortsmeddelare och arkivpersonal konstaterar att maktutövningen gentemot meddelarna var stark. Den som inte följde arkivens direktiv kunde avstängas från verksamheten.³⁵⁰

Uno Högnäs från Nedervetil svarade på frågelistan ”Ordamening 1” där arkivet bl.a. frågade efter uppgifter om liar, skäror och vaggor. (SLS 478)

När Lilja återvände till sin avhandling tio år senare var tongångarna försonligare. Uppteckningarna, om än styrda från forskarnas sida, innehåller trots allt mängder av faktaupplysningar. Texterna kan läsas ”på djupet”, som självbiografier om den enskilde upptecknaren och hans hembygd. De kan också läsas ”på bredden”, dvs. ett stort antal svar på en frågelista ger unika möjligheter att följa utbredningen och de lokala variationerna av en företeelse. Uppteckningarna är således viktiga pusselbitar både i den lokala, inofficiella och i den officiella historieskrivningen.³⁵¹

Fredrik Skott, som i sin avhandling berör insamlingen vid Västsvenska folkminnesarkivet i Göteborg 1919–1964, tar avstånd från beskrivningen av det tidiga 1900-talets folkminnesinsamling som ett elitistiskt, konservativt och idealiserande projekt. Han menar att arbetet var betydligt heterogenare än tidigare forskning antytt och anser att det insamlade materialet också avspeglar den politiska vänsterns syn på en folkligare historieskrivning.³⁵² De skickligaste bygdeforskarna kombinerade det bästa av två världar. Samtidigt som anteckningarna var folkliga, visade skribenterna prov på kritisk urskillning och stilistisk färdighet. Texterna höll också för vetenskaplig prövning. Refusering eller censurering förekom mycket sällan vid arkivet i Göteborg.³⁵³

När Mats Rehnberg beskrev frågelistinsamlingens historia ända ner till de frågelistor med vilka prästerskapet i Dalarna 1593 ålades samla traditioner om Gustav Vasas äventyr i Dalarna, utnämnde han Nordiska museets ortsmeddelare till ”Forskarna bland folket”.³⁵⁴ Denna hederstitel har också senare använts som ett belönande omdöme och en sporrande uppmuntran till traditionsinsamling i den egna närmiljön.

Vad gäller inspirationskällor i Finland har Sanakirjasäätiös arbete redan nämnts som en direkt förebild för Folkkultursarkivet. Arbetet med frågelistor vid Finska Litteratursällskapet (SKS) har granskats bl.a. av Jyrki Pöysä och Senni Timonen. Det första insamlingsdirektivet sammanställdes här 1850 av H. A. Reinholm, August Ahlqvist och D. E. D. Europaeus. Redan 1884 föreslog Kaarle Krohn att man borde grunda ett ”asiamiesverkko”, ett meddelarnät. När Krohn 1888 blev docent i finsk och jämförande folkdiktsforskning vid universitetet i Helsingfors utarbetade han guiden Ohjelma suomalaisen kansanperinteen kerääjille där det både angavs vad som skulle samlas och hur arbetet borde utföras. Ännu i de direktiv som 1923 utarbetades inom SKS ser man spår av denna lilla handbok.³⁵⁵

Ulla-Maija Peltonen har granskat begreppet ”den goda svararen” i skenet av materialet som inkom och prisbelöntes i samband med ”Kalevalan riemuvuoden kilpakeruu” 1935, insamlingstävlingen som ordnades i samband med att det förflutit 100 år sedan den första upplagan av Kalevala utkom. Även Peltonen konstaterar att korrespondensen mellan arkiv och meddelare är en viktig källa till kunskap om det insamlade materialet och dess tillkomst.³⁵⁶

”Att få gagna vetenskapen” – arkivets medarbetare på fältet

Bland de sagesmän Folkkultursarkivets tjänstemän mötte på fältet utmärkte sig några som särskilt lämpade för traditionsvetenskapligt insamlingsarbete. Sådana personer engagerade man som regelbundna medhjälpare. Hjälp och anvisningar kom från arkivet och honorering följde på väl utfört arbete. Korrespondensen mellan meddelare och arkiv var ofta intensiv och breven visar att medhjälparna på fältet och arkivpersonalen med tiden kunde komma varandra nära.

Ellen Gustavsson (f. 1898) från Björköby började sin verksamhet som stipendiat för Folkmålskommissionen i början av 1930-talet. Tjugo år senare, år 1953, gav hon sig in på att svara på Folkkultursarkivets frågelista om fiskmat och försäkrade att hon inte enbart rapporterade i egen sak, utan ”naturligtvis även hade rådgjort med äldre samhällsmedlemmar om saken”.³⁵⁷ Hon fortsatte med att svara på arkivets listor om ortnamn, djurnamn och fiske och deltog också i några av Folkkultursarkivets pristävlingar.³⁵⁸ Med tiden blev korrespondensen med arkivet nästan en dialog kolleger emellan, där Ellen Gustavsson sakkunnigt efterfrågade detaljer i ljudbeteckningen och ville få sina uppteckningar kommenterade. Hon intervjuade flera personer i trakten, med motiveringen att berättarnas minnen kompletterade varandra. Ju äldre en sagesman var, desto bättre. ”Par 80- och 87-åringar ’pumpar’ jag i mån av min knappa tid. En 95-åring vid full hälsa är en stor tillgång”.³⁵⁹

Medarbetarna på fältet var viktiga kontaktpersoner också när arkivet gav sig ut på fältarbeten. Sommaren 1954 hade Ragna Ahlbäck fältarbetat i Björköby och på hösten skrev Ellen Gustavsson:

Först hjärtliga hälsningar från oss i Björkö. Det blev riktigt tomt efter Eder när ni reste. För mig personligen, var sommarens besök av Eder forskningsarbetare en kraftig uppmuntran till fortsatta uppteckningar i min hemby. Det är så sällan jag får möta och samtala med personer med sådant intresse som Ni hade för gångna tiders folk och leverne. Därför ett varmt tack från mig.³⁶⁰

När hälsan svek Ellen Gustavsson i slutet av 1963 erbjöd hon sig att skola upp en yngre förmåga att fortsätta det viktiga arbetet. Efter blodpropp, förlamning, dubbelsidig lunginflammation och hjärtsvaghet menade hon sig några månader senare vara ”nästan fullt folk igen och hoppas i mån av krafter och tillfälle få fortsätta uppteckningsarbete som jag älskar”. Det hade nämligen visat sig omöjligt att engagera någon yngre i arbetet.³⁶¹ Från arkivet svarade Kurt Zilliacus att hälsan skulle komma först – men girigt föreslog han ändå att hon, när krafterna återkommit, helst skulle starta med ordlapparna. De för henne kära bomärkena, som hon föreslagit som insamlingstema, var inte så intressanta för arkivet.³⁶² De sista breven mellan Ellen Gustavsson och arkivet från mitten av 1960-talet har en mycket förtrolig prägel. Skribenten hade ju årligen haft kontakt med arkivet och uppfattades som en värdefull medhjälpare.

Formuleringarna i korrespondensen med meddelarna avslöjar vad som sporrade de intresserade på fältet att ge sig in i insamlingsarbetet. Folkskollärarinnan Ester Herrgård från Malax kontaktade arkivet med ett brev som började: ”Jag blev mycket intresserad då jag läste Folkkultursarkivets vädjan i tidningsspalterna och tänkte smått på att anmäla mig som ombud, el. åtminstone låta frågorna gå vidare i bekantskapskretsen”.³⁶³ Ester Herrgård visade sig vara en ödmjuk och självrannsakande meddelare. Hon skrev sammanlagt sex frågelistsvar för arkivet och var ständigt missnöjd med det egna arbetet. ”Det känns nästan genant att mottaga ersättning för underhaltiga fotografier och senfärdiga knapphändiga rapporter”.³⁶⁴ Tanken att också meddelaren själv, i likhet med en forskare kunde lära sig något av sitt upptecknande uttrycks i ett brev från april 1938: ”Just i dag fick jag veta av en elev, att ok också använts här i Yttermalax att bära vatten med – det fanns ett sådant i hans hem. Ringde upp hr Lindgård och fick veta, att det fanns många dito i Övermalax. Allt skall man höra. Jag har tydligen en hel del att lära av Ordamening.”³⁶⁵

Många meddelare berättade att de alltid känt lust och fallenhet att ägna sig professionellt åt traditions- och språkforskning. ”Modersmålet är nu en gång mitt stora intresse. Vore jag inte folkskollärarinna skulle jag gärna vara dialektforskare”, menade Ester Herrgård.³⁶⁶ Det fanns också meddelare som hade synpunkter på det gemensamma arbetets uppläggning och frågelistornas uppbyggnad och formuleringar. Sven-Olof Högnäs från Nedervetil, som skrev svar på nio frågelistor under åren 1937–1960, ställde sig kritisk speciellt till de listor som utarbetats av arkiven i Sverige. Enligt honom karakteriserades dessa av en ”oerhörd frågvishet”. ”Svaren ha benägenhet att bli råddiga medan frågorna hänsynslöst hagla på varann. Dessutom frågas det om saker som kunde vara självskrivna”, kommenterade Högnäs.³⁶⁷

Korrespondensen kunde gå in på detaljer om privatlivet. I december 1937 tackade Sven-Olof Högnäs för ett honorar han var särskilt glad över då hans ekonomiska ställning var ”vacklande” p.g.a. att han nyligen ingått äktenskap.³⁶⁸ I ett skämtsamt brev till ”Härr Filåsåfiimajisster Olav Ahlbäck Hälssingfårss” sände han nästa år på parodierad ljudåtergivning en hälsning till den likaledes nygifte Olav Ahlbäck: ”Saan är ä stortt assit ti säj naa anna mäjr, ana måå nö braa å taa intt för häärtt åpåå, tå Ni nyyli djifft Er. Lägg intt arrbäitä taa mäir inträsse än fruuä.”³⁶⁹ Arkivet hade erbjudit Högnäs undervisning i upptecknande med landsmålsalfabetet, något han tyckte var intressant men svårt:

Utan möda går det inte att skriva med det krångliga alfabetet. Jag är helt och hållet hänvisad till det undervisningsbrev Ni hade vänligheten att sända mig. Bokstav för bokstav får jag plocka därur och försöka placera in dem, där det passar.³⁷⁰

Också Sven-Olof Högnäs bror Uno svarade på Ordamening-listorna. Bröderna var kända skribenter på hemorten. Uno Högnäs presenterade sig i ett brev till Ahlbäck i november 1937 som van bygdemålsberättare och utgivare av byrallor.³⁷¹ I sitt nästa brev specificerade han ytterligare sin kompetens: ”Jag förklarar mig härmed villig att besvara sådana frågor som är av största betydelse för språkforskningen. Då undertecknad har vitsordet 10 i svensk grammatik och dito i stilistik av dr Hagfors samt är förtrogen med varje skiftning i Nedervetilmålet vågar jag utan självhävdelse påstå, att någon folkskollärare knappast är mera kompetent att översätta nämnda bygdemål.”³⁷² När Folkkultursarkivet samlade in ordspråk 1996 sände arkivets meddelare Carl-Erik Silvander in en liknelse med ordalydelsen ”Foll av fan juså Högnäs pappas breive”. Silvander trodde talesättet anspelade just på Uno Högnäs och konstaterade: ”Högnäsarna i Nedervetil har varit och är ett skrivande släkte”.³⁷³

J. A. Södergrann från Närpes började sin meddelarbana med att svara på Ordamening 2 och 3 och svarade också därefter på ett antal ULMA-listor.³⁷⁴ Under sina fältresor i Österbotten besökte Olav Ahlbäck ofta Södergrann vilket avspeglas i korrespondensen. I likhet med många andra medarbetare på fältet rannsakar Södergrann självkritiskt sitt (i själva verket mycket prydliga och välordnade) arbete: ”Likaså är jag orolig över att Magistern inte skulle ha lyckats tyda min slarviga om grov vårdslöshet vittnande stil, den orediga tankegången och det än mer orediga framställningssättet.” Södergrann såg också sitt arbetes resultat i ett längre tidsperspektiv:

Jag har i förvar Magisterns brevkort av 19.11 38 jämte frågebladet nr 3. Så fort jag får slutskrivna några mer eller mindre värdelösa anteckningar om kålrotsodlingen i Tjärlax, skall jag ta itu med frågebladet. För nutiden äro mina kålrotsminnen värdelösa, men måhända för en framtida historieskrivning om jordbruket kunde de ha en om än ringa betydelse.³⁷⁵

Insamlare och arkivpersonal kunde också utväxla gåvor. I januari 1945 tackade Södergrann Olav Ahlbäck för ett par glasögon han fått av honom och refererar i sitt tack till Gunnar Landtmans bok om livet bland papuanerna han tydligen tidigare fått sig tillsänd: ”Jag känner mig minst lika stolt över dem som professor Landtmans kannibalhövding under professorns paraply”.³⁷⁶ I april 1946 sände Södergrann å sin sida Ahlbäck en Närpessurkaka samt lite mjöl och smör. I nästa brev berättar han till sin bestörtning sig ha märkt att matpaketet postats till fel adress.³⁷⁷ Att surkakan omsider nådde den rätta mottagaren avslöjar ett brev skrivet i maj. Här beskriver Södergrann åter en gång självkritiskt sina skrivarmödor:

Ämnet är intressant och omfångsrikt. Det återkallar i mitt minne de bortgångnas strävanden. De stå så livslevande för mig då jag ur minnets gömmor framkallar och vid skrivbordet antecknar vad de generationer ha att berätta för kommande släkten. Jag skulle så oändligt gärna ha skrivit ett äreminne över mina kära närpesbor, men min förmåga åt det hållet är så begränsad, den cirkel inom vilken mitt intellekt rör sig är så snäv, så att jag får lov att avstå från ett sådant företag åt någon värdigare. Jag kännes vid min svaghet all.³⁷⁸

Ahlbäck bedömde dock meddelarens kvaliteter annorlunda: ”Edra uppteckningar ha för oss ett värde som i dessa ekonomiskt brydsamma tider icke kunna till fullo utmätas i penningar.”³⁷⁹

Brevväxlingen mellan Kurt Zilliacus och en annan trogen ortsmeddelare, Gunhild Wasström i Sjundeå, visar i vilka ordalag arkivet försökte locka nya ortsmeddelare. I ett brev daterat i september 1960 försökte Zilliacus engagera henne i arkivets insamlingskampanj. Han använde hela sin övertalningsförmåga och underströk att arbetet, som fritt kunde anpassas efter tid och lägenhet knappast blev betungande, utan rent av kunde gagna insamlaren själv: ”Frågelistorna ger så gott som alla erforderliga uppslag och påminnelser, och de praktiska svårigheterna upphör snart när arbetet väl kommit igång. För den hembygdsintresserade bör upptecknandet snarast innebära ett trevligt tillfälle att inventera kunskaperna och att vid samtal med de gamla bygga ut och berika bilden av hur livet i bygden var förr.”³⁸⁰ Två veckor senare fick Zilliacus ett positivt svar av Gunhild Wasström och i ett senare brev vågade han sig på att beskriva arbetets sanna karaktär:

Jag var redan rädd för att jag kvävt Ert intresse för ordinsamlingen med alla de anvisningar jag sänt ut. Insamlingsarbetet är ju ett ganska invecklat arbete med ett mångförgrenat arbetsfält och talrika möjligheter till misstag, och när man, i syfte att dela med sig av sina erfarenheter, börjar reda ut allt som kan förtjäna att beaktas, så blir det hela lätt en härva som kan te sig rätt så avskräckande.³⁸¹

Korrespondensen med storsamlarna var ingående och man gick i detalj in på hur ett gott slutresultat skulle uppnås. I mars 1966 skrev Bo Lönnqvist första gången till Gunhild Wasström. Lönnqvist var ny i sitt arbete, men visste att han kunde förlita sig på sina medarbetare på fältet: ”Jag vet att fröken Wasström kan ge mig värdefull hjälp”.³⁸²

Gunhild Wasström blev en av Folkkultursarkivets långvarigaste meddelare. Hon skrev för arkivet i egenskap av ”ständig stipendiat” och deltog i sammanlagt 35 av arkivets frågetävlingar mellan åren 1960–1991. Gunhild Wasström hörde också till de meddelare som i samband med Svenska litteratursällskapets 100-årsjubileum 1985 tilldelades medalj av Finlands Vita Ros orden.

Kontakt med den stora allmänheten – Folkkultursarkivets pristävlingar

År 1962 gjorde Svenska litteratursällskapet ett pådrag i pressen rubricerat ”Lär känna SLS”. Det sjunkande medlemsantalet var motiveringen till att en presentationsserie av sällskapets olika verksamhetssektorer publicerades i flera finlandssvenska dagstidningar. Också arbetet vid Folkkultursarkivet beskrevs ur olika synvinklar:

Folkkultur, det är ungefär allt mellan himmel och jord. Folkets liv året runt i arbete och fest, i söcken och helg, folkets seder och bruk och trosliv, mat och dryck och kläder, bohag och bostäder och byggnadsskick, redskap och fordon och båtar, jordbruk, fiske, hantverk, näringar. Folkkulturen har både materiella och andliga aspekter. Vardagens möda bryts av när fantasin, magin och tron kommer till uttryck – i saga och sång och musik, i lek och dans, i föreställningar om det övernaturliga och det gudomliga, allt det som lever kvar i folkminnena och i språket.³⁸³

En ny verksamhetsform var att kontakta den breda allmänheten med upprop om folkloristiska ämnen. Som första tema tog man upp ordspråken. Väinö Solstrand hade i Finlands svenska folkdiktning publicerat hela det hittills insamlade materialet ordspråk. Men genren levde kvar, rent av i nya former, och 1961 ansågs tiden vara mogen för en ny satsning på området. Pristävlingen som initierades av Kurt Zilliacus och Olav Ahlbäck fick rubriken ”Kasta ej bort gammal mans ordspråk”.³⁸⁴ Tävlingsresultatet överträffade arrangörernas vildaste förhoppningar, 23 266 ordspråk skickades in av 185 meddelare.³⁸⁵ Första pris tilldelades Holger Rosenström från Borgå, det andra delades av Hjalmar Tallberg som insände material från Kyrkslätt och Esbo samt Gunhild Wasström som upptecknade ordspråk i Sjundeå. Den för internt bruk uppgjorda förteckningen över de fyrtio bästa svaren avslöjar arkivets bedömningskriterier. Återgivningen av dialekten och urvalet ordspråk kontrollerades och ett extra plus var om meddelaren kunnat berätta om hur talesätten använts. Svaren bedömdes som ”genuina”, ”goda” eller ”ojämna”. Dialekten kunde karakteriseras som ”vacklande” eller ”av språklig toppklass”.

I samband med Nordiska föreningsbankens 100-årsjubileum utlystes en tävling rörande ordspråk, vitsar och anekdoter om pengar, sparande och bankväsende. Tävlingen resulterade i hundratals svar som arkiverades i Folkkultursarkivet och Finska litteratursällskapets folkminnesarkiv. De stora ordspråksundersökningarna under 1960-talet mångdubblade antalet ordspråk i arkiven. (SLS 756)

Året därpå kungjordes åter en stor pristävling. I samband med sitt 100-årsjubileum utlyste Nordiska Föreningsbanken en insamlingstävling rörande ordspråk, vitsar och anekdoter om pengar, sparande och bankväsende. Tävlingen utlystes samtidigt av Finska Litteratursällskapet. Uppropet visar att arrangörerna utgick från att det var äldre personer som förvaltade den efterfrågade traditionen: ”Det lönar sig att lyssna noga när äldre människor talar om sådana saker och att ställa frågor till dem. Så gäller det att skriva ner ordspråken ord för ord i den form man har hört dem. Det är viktigt att dialekten bevaras i ursprungligt skick.” Det poängterades att juryn vid bedömningen beaktade både kvantitet och kvalitet, men att kvaliteten var viktigare.

Tävlingen blev en succé. Sammanlagt inkom 210 000 ordspråk av vilka 10 000 var på svenska.³⁸⁶ Bland pristagarna syntes välkända namn: Sigge Strömberg, Holger Rosenström och Hjalmar Tallberg. Arkivet beskrev i en rapport till sällskapets styrelse ordspråkstävlingarna som stora framgångar som inbringat 83 procent av det sammanlagda antalet ordspråk i arkivet. Man fastslog att arbetet med ”denna givande insamlingsform” borde fortsätta, och under 1962 genomförde man, sporrad av framgångarna, ytterligare tre frågelistundersökningar. I samarbete med Järnvägsstyrelsen och Sanakirjasäätiö efterfrågades järnvägspersonalens fackliga ordförråd. Resultatet blev emellertid denna gång blygsamt. Större hopp ställdes till en frågelista om gåtor, men svaren var så få att prissummorna måste reduceras. Slutresultatet omfattande 1 080 gåtor var dock imponerande. De bästa svararna var traditionsexperter bekanta från ordspråkstävlingarna, som Konstantin Sjöström, Holger Rosenström och Gunhild Wasström.

Också emigrantbreven valdes till tema för insamling på bred front. Nu hoppades arkivet på hjälp från studentnationerna, massmedierna och framför allt ungdomsföreningarna med deras ”personkännedom och förtroendefulla kontakt till föreningsmedlemmarna”.³⁸⁷Trots att Finlands svenska ungdomsförbund lovat insamlingen sitt fulla stöd insände endast fyra privatpersoner sammanlagt 32 brev. Materialet kompletterades av 63 brev insamlade på Houtskär av Kurt Zilliacus.³⁸⁸

De ständiga stipendiaterna – sagesmännens adel

På 1960-talet började man kalla de trognaste medarbetarna på fältet ”ständiga stipendiater” och reserverade alltid en summa av årets stipendiepengar för dem.³⁸⁹ De ”ständiga stipendiaterna” bombarderades med frågelistor och uppdraget, förtroendet och t.o.m. erkänslan var naturligtvis hedrande, men kunde också bli betungande. Samtidigt fortsatte utdelningen av fältstipendier åt studenter som avlönades efter kompetens och fälterfarenhet. En stipendiat tilldelades först ett s.k. nybörjarstipendium, ett sådant erhöll t.ex. Bo Lönnqvist 1962 för insamling av ord- och sakuppgifter i Helsinge och Esbo. Ett nybörjarstipendium gick på 300 mk medan lönen för erfarna upptecknare fastställdes till 599 mk. Via stipendiatarbetet fick man in nya förmågor i verksamheten.

Folkskollärarinnan Anna Långgård (1892–1987) från Närpes lämnade åren 1964–1967 in över 600 sidor uppteckningar till arkivet.³⁹⁰ Hon inbjöds komma med i verksamheten på samma sätt som Gunhild Wasström. I sitt brev hoppades Kurt Zilliacus att Anna Långgård enligt tid och krafter (och mot stipendieersättning) skulle skriva om sin hembygd. Han slutade med orden: ”Vi är mycket glada om det intresserar Er: de personer som har kunskaperna om äldre folkkultur och förmågan att fästa dem på pappret är tyvärr mycket få. Närpes anges vara dåligt representerat i arkivet”.³⁹¹ Anna Långgård hade sedan slutet av 1950-talet svarat på flera frågelistor både från Folkkultursarkivet och Folkmålskommissionen, och man visste att hon var en kraft att räkna med. Några veckor senare fick arkivet ett positivt svar. Anna Långgård var i likhet med många av arkivets flitigaste meddelare en känd personlighet på sin hemort. Det finns tidningsurklipp som belyser hennes liv och yrkesbana. I dödsrunan i Vasabladet den 16 april 1987 noterades att hon under många år skrivit ”regelbundna rapporter från bygden”, ett arbete som hon fått stort erkännande för.

Elva meriterade ortsmeddelare tilldelades Finlands vita ros i samband med att Svenska litteratursällskapets hundraårsjubileum år 1985. På bilden fr.v. Karin Björke, Elsa Wickström, Ellen Endtbacka, Anton Falk, Adina Stenman, Gärda Westerlund, Vera Skog, Gunhild Wasström Astrid Eriksson, Venny Blomqvist och Bruno Perman i sällskap med Ragna Ahlbäck under utdelningsceremonin i Föreningen Brages festsal. (SLS 1576 b:40. Foto Per-Gunnar Johansson)

Anna Långgård gjorde som många meddelare, berättade i vi-form om hur sakerna gick till i det egna hemmet och uttryckte sig sedan i mera allmänna ordalag om situationen i hela bygden. I sitt första brev till arkivet skrev hon: ”Nu har jag försökt mig på att beskriva ett speciellt arbete i en bondgård sådant det utfördes i början av 1900-talet. Undrar om jag gjort som jag bort. Har jag förfarit med dialektorden efter arkivets önskningar?”³⁹² För en ständig stipendiat kunde uppgiften också bli ansträngande. På Kurt Zilliacus fråga om skrivmaterialet räckte till svarade Anna i november 1964: ”Ja, jag har papper och kuvert ännu kvar och (ack ack!!!) en mängd frågelistor – stora och innehållsrika. Ibland gruvar jag mig lite att börja skriva. Men när oron över väntande uppgifter blir för besvärande, börjar jag småningom ta i tu med dem.”³⁹³

I december 1966 fick den nya arkivarien vid Folkkultursarkivet, Bo Lönnqvist, ett brev från Anna Långgård: ”Nu kommer det ett ’annorlunda’ brev till Er – tråkigt att skriva och tråkigt att avsända. Efter årslång tvekan ser jag mig nu nödgad att meddela Er att jag av hälsoskäl är tvungen att detta år avsluta min korrespondens med Folkkultursarkivet. [---] Jag har haft mycken glädje och nytta av brevväxlingen med arkivet, så det är med saknad jag lämnar kontakten.”³⁹⁴ ”Det är med vemod vi konstaterar att vi inte mera kommer att få se Era omsorgsfulla brevsvar på vårt arbetsbord”, svarade Bo Lönnqvist och skrev vidare att han föresatt sig att personligen träffa alla arkivets ortsmeddelare.³⁹⁵ Han hoppades därför på ett möte med Anna Långgård när han inkommande sommar skulle fältarbeta i Vörå. Kontakten till de trognaste sagesmännen sköttes med omsorg av arkivet. Det ömsesidiga förtroendet resulterade i det bästa materialet.

När en ständig stipendiat slutade sitt arbete för arkivet var det en angelägen sak för båda parter att man skulle utse en efterträdare på orten. Till Anna Långgårds efterträdare valdes Hanna Granskog-Ekman som vunnit första pris i frågetävlingen ”Traditioner om död och begravning”. I mars 1967 hade Bo Lönnqvist många ärenden i sitt brev till henne: Ville hon efterträda Anna Långgård som ständig stipendiat för Folkkultursarkivet? Ville hon ställa upp vid inspelandet av ett TV-program om gamla begravningsseder? Bo Lönnqvist underströk vikten av att ”arkivet och dess meddelare i bygderna på detta sätt blir kända, och att vanligt folk i städerna få veta att ett sådant värdefullt arbete utförs av män och kvinnor i bygderna”.³⁹⁶ I oktober var frågorna åter många. Trodde Hanna Granskog-Ekman att ett gammalt kalvlöpe skulle gå att finna för fotografering? Kunde hon spela på psalmodikon för bandupptagning? Gick det för sig att fotografera hennes fina halmdekorerade skrin? 397 Arkivets ständiga stipendiater var nycklar till sin sockens verklighet och vardag i stort och smått.

Gärda Westerlund i Ekenäs landskommun hörde också till de kompetenta frågelistsvarare man fått ögonen på och ville erbjuda mera kontinuerligt engagemang. I mars 1966 skrev man från arkivet:

Vid genomgång av de utförliga och omsorgsfulla svar Ni insänt till arkivet har Folkkultursarkivets nämnd beslutat fråga Er om Ni i fortsättningen ville bli arkivets ”ständiga stipendiat” i Er hemtrakt. Vi kommer icke att fråga om omöjliga saker, det enda vi är intresserade av är detaljerade uppgifter om det vardagliga livet och dess seder, fest och miljöer under tiden ca 1880–1920 och fram till vår tid.³⁹⁸

Gärda Westerlund tackade för erbjudandet att bli ständig stipendiat ”som låter så ståtligt”. Hon kände sig dock otillräcklig för uppgiften: ”För allt gammalt känner jag ett varmt och levande intresse, på den goda viljan är det inget fel, om bara förmåga, tid och krafter skulle förslå.” Ett annat problem var att det i socknen inte längre fanns så många gamla att intervjua.³⁹⁹

Efter övervägande tackade Gärda Westerlund ja till meddelarsysslan. De första listorna som tillsändes henne var ULMA:s förfrågningar om ”Vilda träd” och ”Läsförhör” samt Nordiska museets listor om ”Textilier i hemmet” och ”Stickning”. Ett försvarligt frågepaket! ”Skall efter förmåga fortsätta att svara, men vi har 12 maj i dag, och nu börjar den tunga karusellen sådd–skörd, och när allt är undan har vi jul igen”, svarade den nya stipendiaten, som i två års tid intensivt kom att arbeta med skrivarsysslan.⁴⁰⁰ Gärda Westerlund deltog också därefter årligen i arkivets pristävlingar.

På 1970-talet hade arkivet börjat uppmärksamma sina trognaste meddelare genom utdelning av diplom.⁴⁰¹ I arkivets korrespondens finns många tackbrev för diplomen som värderades högt av mottagarna. Olga Eriksson, meddelare från Föglö skrev:

Att få diplom från FKA är verkligen mycket mera, än vad jag någonsin har kunnat vänta mig. Mitt hjärtinnerligaste tack! Den värdefulla texten betyder mycket och förvaras inom glas och ram.⁴⁰²

Ett annat sätt att visa meddelarna uppskattning var att fråga efter fotografier av dem. Dessa hängdes upp på arkivets väggar, ”på vetenskapens parnass”, sida vid sida med foton av akademiska insamlare och professorer. Korrespondensen avslöjar att också detta initiativ smickrade och gladde meddelarna.

Många meddelare följde med sina arkivkontakters vetenskapliga framgångar. I tjänstemännens yrkeskarriärer avspeglades den egna längtan efter att få arbeta i traditionsforskningens tjänst. Så skrev Venny Rehnström från Pojo till Bo Lönnqvist med anledning av hans doktorsdisputation: ”Det måtte vara underbart att få lägga ned hela sin själ i att utforska det förgångna.”⁴⁰³

När Svenska litteratursällskapet 1985 fyllde hundra år ville man uppmärksamma de för arkivverksamheten livsviktiga ortsmeddelarna och elva av de mest förtjänta skribenterna tilldelades medalj av Finlands Vita Ros orden. Medaljörerna inbjöds till en heldag i Helsingfors med middag och utdelningsceremonier. Skrivaruppdraget fick nu en officiell status för de dekorerade, det var ju fråga om en medalj avsedd för hyllning av medborgerlig förtjänst. ”Det är en fosterländsk gärning att samla in och tillvarata traditioner om vår folkgrupps kultur och språk”, yttrade sällskapets dåvarande ordförande Lars Huldén vid medaljutdelningen.⁴⁰⁴

Det stora pusslet om finlandssvenskarnas liv

Frågelistverksamheten är en av grundpelarna i Folkkultursarkivets insamling. De äldre dialektologiska listorna innehöll ofta en traditionsvetenskaplig aspekt. I samband med namnen på dagarna i påskveckan efterfrågades t.ex. seder och bruk med anknytning till dagarna. Så småningom övergick man på 1960-talet till frågelistor som behandlade entydigt traditionsvetenskapliga teman. Vanligt var att man samtidigt efterfrågade många olika ämnesområden. År 1965 gällde frågorna t.ex. ”Bygungan, särkar, cykeln, leksaker, utklädsel och barnbröllop”. Under 1970-talet började man koncentrera sig på större teman såsom kustseglation, fattigvård och nutida berättartraditioner.

I slutet av 1950-talet började man belöna de bästa svararna med penningpris. De tidiga pristävlingarna ordnades ofta i samarbete med någon annan organisation såsom ”Nyländska ortnamn” med Nylands svenska ungdomsförbund (1958) och de redan nämnda ”Järnvägssvenskan” med Järnvägsstyrelsen och ”Ordstäv och anekdoter om pengar” med Nordiska Föreningsbanken. Stora pristävlingar var också ”Kaffet och kaffedrickningen” (1968), ”När vi sutto i vår bänk” som handlade om folkskolan (1969) och ”Utvandrarna” som berörde emigrationen (1970).

FKA:s diplom tilldelades ännu i slutet av 1990-talet mångåriga frågelistsvarare som tack för värdefull hjälp vid utforskandet av finlandssvenskarnas kultur.

De äldre listorna var inriktade på dokumentation av en förgången tid. Ortsmeddelarna uppmanades kontakta äldre personer på orten för att vinna möjligast gammal kunskap. Under årens lopp har vissa teman tagits upp flera gånger. ”Hur firades julen förr” var frågetema 1965 och 1988 hette pristävlingen ”Årets fester”. Frågelistan 1963 behandlade ”Ord på brud och bröllop”, medan moderna bröllopsseder efterfrågades 1996. ”Traditioner vid livets slut” från år 2000 har sin föregångare i ”Traditioner om död och begravning” från 1966 och ”Barnavård och barnuppfostran” från 2004 kompletterar materialet i ”Barnets värld” från 1972. Med listan ”Talko – arbete till nytta och nöje” från 2006 efterfrågades talko-sedens nya former. De äldre arbetsfesterna hade behandlats i ”Med förenade krafter” från 1980.

En serie s.k. specialfrågelistor började utsändas i slutet av 1960-talet. Specialfrågelistorna behandlar mera specifika teman, men kan också beröra ämnen avsedda att behandlas av någon speciell yrkes- eller åldersgrupp. Listorna har berört t.ex. krukväxter, bilar, skolårets fester, tvillingar, julmusik och arbetslöshet. De finlandssvenska skolorna har sedan slutet av 1960-talet kontaktats med flera frågelistor bl.a. rörande lektraditioner, barns berättande, julönskelistor, syn på heminredning och traditionsmedvetenhet.

Under årens lopp har flera upprop gjorts för att få nya meddelare med i verksamheten. När arkivet 1983 efterlyste nya ortsmeddelare kännetecknades ett gott meddelarnät ännu av regional spridning och möjligast stort historiskt djup. Kampanjen vände sig speciellt till de meddelare som redan var engagerade i arbetet.

De som bäst känner till våra frågelistor och pristävlingar är de gamla sagesmännen. Vi ber därför våra aktiva sagesmän hjälpa oss att hitta nya intresserade ortsmeddelare. Vi hoppas också att de vill sprida information om vår gemensamma verksamhet. Eftersom vi är intresserade också av yngre medarbetare kunde Ni kanske engagera yngre släktingar eller vänner till Era barn och barnbarn. Med hopp om gott samarbete i detta för oss angelägna ärende vill vi samtidigt yppa vårt förtroende för ER både som sagesmän och aktiva medhjälpare.⁴⁰⁵

Uppropet var ett led i arkivets målmedvetna arbete att förnya och föryngra svararnätet och också ändra på meddelarkårens agrara dominans.

Genom åren har drygt 3 000 finlandssvenskar besvarat Folkkultursarkivets frågelistor. I samband med listan ”Skriva brev” 1997 ombads sagesmännen berätta om varför de engagerat sig i verksamheten.⁴⁰⁶ En liknande förfrågan hade tidigare besvarats av Nordiska museets svarare och resultaten i Sverige och Finland visade sig vara rätt samstämmiga. De flesta motiveringarna kunde indelas i följande grupper:

1. Man vill dokumentera sitt liv för sin egen skull

”Jag tycker om att samla mina tankar kring ett ämne. Det är också roligt att ha tankarna samlade på papper så att jag senare om några år kan le åt mina tankar och jämföra dem med nyare tankegångar.” (Kvinna, pol.mag., f. 1972)

2. Svarandet har en terapeutisk funktion

”Att svara på Folkkultursarkivets frågebrev har varit rena terapin. När man börjar gräva i minnets gömmor kommer det fram sådant som man har glömt. Det dyker också upp sådant som man har förträngt och helst vill slippa att minnas. Det är bra att ni inte publicerar svaren. Endast valda delar lämpar sig för publicering. Varje gång jag sätter brevet på posten känner jag mig lättad.” (Kvinna, dipl.korr., f. 1946)

3. Svarandet har en minnesövande funktion

”Det som också är roligt medan jag skriver är att märka hur mycket man egentligen minns. Allt eftersom texten växer fram kommer minnena också.” (Kvinna, affärsbiträde, f. 1946)

4. Man skriver för att skapa ”den sanna berättelsen om sig själv”

”Att skriva är att återuppleva sitt liv, förtydliga det. Kanske är det också ett sätt att lära känna sig själv? Det finns en hel del inspelat i hjärnbarken som jag aldrig själv skulle komma att tänka på. När jag får frågorna aktiveras inspelningen och minnets film rullar fram. Om någon i framtiden har nytta av de fakta jag lagt fram så har jag gjort en liten insats för samhället. Det är också lättare att lämna denna värld om man har någon sann berättelse om sig själv att ge.” (Kvinna, lärare, f. 1934)

5. Man vill arbeta för den finlandssvenska kulturen

”Jag är mycket intresserad av kulturhistoria och vill bidra till det stora pusslet om finlandssvenskarnas liv i helg och söcken, som det heter. Också små händelser kan bli betydelsefulla bitar i ett stort mönster för senare släktled.” (Kvinna, f. 1923)

I dag talar man ofta om det nedskrivna traditionsmaterialets unika egenskaper. Att skriva om olika teman är en traditionsinsamlingsform som är karakteristisk för ett samfund där bildningsnivån är hög. Vad kännetecknar då frågelistsvaren som källmaterial? Frågelistorna utgör en speciell etnografisk genre som är olik de dialoger som förs mellan en intervjuare och en informant ute på fältet. Vid Folkkultursarkivet använde man länge termen ”frågebrev” i stället för det i Sverige vanliga frågelista. Frågebrev lämpade sig väl i en tid då insamlingen ofta hade karaktären av en brevväxling mellan arkiv och meddelare. Skribenten hann planlägga sitt svar och erinra sig detaljer som kanske i en intervjusituation inte skulle ha dykt upp i minnet.⁴⁰⁷

Folkloristen Barbro Klein har slagits av den emotionella intensiteten i frågelistsvaren. Vid sammanställandet av ett svar tvingas man fundera över vad man egentligen tycker och tänker. I texten stiger människan fram med associationer, minnen och värderingar – ibland nästan oberoende av frågornas natur eller den vetenskapliga teori de bygger på. Svaren är inga ekon av frågorna. En fråga kan vara en katalysator som utlöser de mest överraskande samband. Minnena och associationerna vandrar sedan sin egen väg. Det betydelsefulla och emotionellt laddade tar över.⁴⁰⁸

”Historia skrivs inte endast av höglärda män, utan av folket själv” – Adina Stenman, en meddelarkarriär

Den av Folkkultursarkivets meddelare som varit med längst i arbetet är jordbrukaren, kopperskan och städerskan Adina Stenman (1911–2007) i Esse. Hon lämnade sammanlagt in 42 frågelistsvar omfattade närmare 1 000 sidor. Fjorton gånger belönades Adina med penning- eller bokpriser, därtill hörde hon till de meddelare som tilldelades Folkkultursarkivets diplom. En genomgång av Adina Stenmans svarsproduktion blir samtidigt en genomgång av stora delar av Folkkultursarkivets frågelistverksamhet.

När Adina Stenman kontaktade arkivet första gången i februari 1962 i samband med insamlingen ”Kasta ej bort gammal mans ordspråk” presenterade hon sig som en ivrig insamlare som hade vissa svårigheter med språket: ”… vi har så krånglig dialekt när man ska börja på o stava den. Det går lätt för oss här att tala den, men si ti stava ä rät, hä e no värr hä.” Icke desto mindre sände Adina in 255 ordspråk på dialekt.

De äldre frågelistsvararna hade i egenskap av representanter för sin bygd ofta ett eget lokalt meddelarnät som försåg dem med en bredare kunskap. Två av Adinas mest betrodda informanter var Anders Sund, som under sin tid som emigrant i Amerika fick namnet Ändro, och Anders Portin Teirfolk.

”Officiell” meddelare blev Adina 1966 i samband med arkivets frågelista om begravningsseder. Hon inledde sitt svar:

”Till Herr Bo Lönnqvist. Undertecknad får beklaga min kära syster fru Linnéa Salins bortgång. Hon dog 1965 i cancer. Får å hennes vägnar ännu tacka för förtroende som meddelare från Esse o samtidigt i hennes ställe deltaga i pristävlingen. Högaktningsfullt. Fru Adina Stenman, Esse. P.S. Jag har inte nå bra stil, men hoppas att ni kan läsa den”.⁴⁰⁹

Året därpå frågade arkivet om den vita konfirmationsdräktens införande i Svenskfinland kombinerat med ett upprop om julkort.⁴¹⁰ Svaret från Adina är typiskt för henne, greppet är personligt och tonen familjär. Hon levererade efter en viss möda det veterligen första konfirmationsfotot som tagits i Esse (år 1900) och lyckades t.o.m. få kyrkoherden att identifiera konfirmanderna. Samtidigt samlade hon julkort i hela byn. Sitt brev till arkivet undertecknade hon som alltid med orden: ”Med Esse-hälsning genom Adina Stenman”. Adina hade förstått att en ortsmeddelare var talesman för sin bygd och den som ansvarade för att dess traditioner bevarades i huvudstadens arkiv.

Adinas 20-sidiga svar i pristävlingen om kaffe och kaffedrickning renderade henne andra pris.⁴¹¹ Hon skrev ner sina sagesmäns minnen, men när någon liten kommentar var hennes egen märkte hon ut det med ett litet ”(Adina Stenman)” i texten. Källkritiken var alltså föredömlig. Temat ”När vi sutto i vår bänk” (1969) berörde den gamla folkskolan.⁴¹²Adina återkom i sina svar gång på gång till det beklagliga faktum att hennes egen skolgång blivit mycket kort, endast några terminer i småskola. Den tid Adina fick besöka läroinrättningen inristade sig i stället oerhört detaljerat i hennes minne, t.o.m. staketet på skolgården kunde hon femtio år senare beskriva:

Staketet var av ribbor som var på stående o va alldeles nära varandra. De var fastspikade i en kanske 2 tumms breda plankor, en planka en bit från marken o den andra en bit oppifrån. Ribborna var ”spessad” optil, o var vit målad opptill på en bit o neråt rödmålad. Jag tyckte det var vackert.

Till tävlingen om emigranttraditioner, ”Utvandrarna”, året därpå sände Adina in sitt genom åren längsta svar, 83 sidor.⁴¹³ Så mycket behövdes, eftersom emigrationen var ett tema med anknytning både till den österbottniska Essebygden och familjen Stenmans egna familjeöden. Minnena koncentrerades kring de två brödernas Amerikaresor och faderns trefaldiga emigrantperioder. Far och mor hade träffats på faderns andra resa till Amerika. Det var också inspirerade av en bekantskap i det nya landet de gav sin dotter det ovanliga namnet Adina.

Adinas diskussioner med intervjuobjekten tycks ha löpt fritt utan närmare intrång av arkivets styrande frågelista. Den intervju om emigrationsminnen hon gjorde med fru Edla Backlund (f. 1885) är skriven i refererande form, varvat med stycken som är skrivna i jagform. Svaret beskrev mest Edlas flirt på danstillställningar under överresan till Amerika, men innefattade också kommentarer om hård sjögång, de farliga bergslejonen i det nya landet och vägglössens ymnighet på emigrantskeppet. Indirekt gav texten alltså uppgifter om synen på hygien, om umgängesvanor ungdomar emellan och om känslor av sorg och saknad, uttryck av tårar och glädje. Bo Lönnqvist, tackade den goda skribenten i ett brev där han också formulerade betydelsen av frågelistverksamheten:

Vi har med förtjusning mottagit Edra emigrantsvar. Det gläder oss mycket att emigrantpristävlingen rönt ett så välvilligt mottagande och intresse. Historia skrivs inte endast av höglärda män, utan av folket självt, just genom sådana meddelanden och svar som Folkkultursarkivet fått och får på sina olika frågebrev.⁴¹⁴

Också svaret på ”Minnen om posten förr och nu” innehöll bygdens centrala anekdoter återberättade i nya sammanhang.⁴¹⁵ I ”Barnets värld” var traktens kvinnor experterna som kunde besvara de intima frågorna om barnsängstiden och förlossningen. Adina gav en inblick i hur kvinnokollektivet i en bygd fungerade, men berättade ingenting om sina egna erfarenheter som barnaföderska.⁴¹⁶

När Adina skrev om ”Föreningsrörelsen” år 1973 belönas hon med andra pris.⁴¹⁷ Som vanligt byggde hon upp sitt svar genom att på ett personligt sätt referera och kommentera informanternas berättelser. Texterna för nästan tankarna till någon mustig sydamerikansk roman. För sitt svar på ”Land och stad” 1976 tilldelades Adina första pris. Här berättades om Essebornas handelsresor till Jakobstad med fokus på smörförsäljningen, vilket föranledde en längre utvikning om smörkärningen, något som egentligen inte hörde till det aktuella frågetemat.⁴¹⁸ Adina visste själv om sin otyglade berättarglädje: ”Nu igen for ja från texten men gamla minnen packar på, så det kommer undan för undan som då en ramla av skullan”. Adinas texter tenderade att beskriva en idyll. Men i historierna kom livets bredd in, det ekivoka, det fula och det elaka. Handlade svaret inte direkt om det efterfrågade berättades det om något annat av intresse, i ”Land och stad” om tjänstefolkets arbetsförhållanden och om relationerna mellan föräldrar och barn.

En av de återkommande personligheterna i Adina Stenmans frågelistsvar är bygdeoriginalet Anders Asplund. Om honom berättas bl.a.: ”När Anders kom vandrande på vägen använde han sin yxa som spatserkäpp. På högtidsdagar prydde han sig med två kravattband bredvid varandra. Anders var ivrig firare av Amerikas nationaldag 4 juli. Då åkte de två kravatterna på. Asplund menade att han varit slav i hela sitt liv och varje år ville fira 4 julaij som markerade slaveriets avslutning.” Fotografiet är taget 1937, två år före Anders Asplunds död. (SLS 1800:4)

Svaret på ”Böcker och tidningar” 1977 avslöjade en orsak till att Adina trots kortvarig skolgång blev skriftställare. Här berättas om hennes far Alfred Gunell som var allätare vad gällde läsning. Böcker och tidningar fanns alltid i hemmet, t.o.m. Émile Zolas samlade verk stod i det välfyllda bokskåpet.⁴¹⁹ När Adina året därpå sammanställde sitt svar till tävlingen ”Röka, snusa, supa” var hela bygden åter engagerad.⁴²⁰ Hon lät i detta brev de egna beskrivningarna framträda på ett särskilt sätt. Kärleksfullt beskrevs röksugna ortsbor med den egna farmodern i spetsen. Också i den nyktra Essebygden fanns hembrännarna och spritförsäljarna. I listan ”Fattigvården” beskrevs ortens originellaste element: Lassilas Lovisa, enkel i huvudet sedan blixten slog ner i henne som barn, och Eski som auktionerades ut i gårdarna för att arbeta hos högst bjudande. I svaret beskrevs den extrema fattigdomen under nödåren på 1860-talet, tider då man slaktade kattor till mat. Här nådde Adina speciellt långt tillbaka i det historiska berättarminnet i Esse.⁴²¹

När Adina svarade på ”Med förenade krafter” berättade hon först om maken Åkes cancersjukdom.⁴²² Tre år senare avled Åke och Adina installerade sig på pensionärshemmet. Men samlandet för arkivet var snart i full gång och listan ”Vad heter djuret” fyllde dagarna.⁴²³ Adina blev med tiden allt mer personlig i sina frågelistsvar. Arkivet uppmanade också vid det här laget meddelarna att berätta egna hågkomster, och Adina gläntade äntligen på sin egen vardagsverklighet.

Adina var en av de elva ortsmeddelare som inbjöds till Helsingfors hösten 1985 för att motta medalj av Finlands Vita Ros orden med anledning av Svenska litteratursällskapets 100-årsjubileum. Hon gladde sig storligen åt utmärkelsen:

Hej på er alla där på arkivet! Får till allra först tacka för ”rosorna” vid vägen o för inbjudan att komma till H:fors. Jag kan säga att hela efterm. o på kvällen fick jag stå i telefon jämt. Ännu ringer folk o när jag är till byn så ropar de på långt håll o gratulerar. De ringde från Jakobstads tidning o ville komma o intervjua mig, det är urklipp därifrån som jag skickar åt er. Jag sa åt henne som intervjua att int får du skryta på mig o int får du spetakla mig.⁴²⁴

I intervjun i Jakobstads Tidning den 17 februari 1985 återkommer Adina till många av de historier hon under årens lopp relaterat i sina frågelistsvar, berättelser som utgör fokuseringspunkter i hennes liv och världsbild.

Det personligaste brevet inkom 1989 med tävlingen ”Boendet på landet”.⁴²⁵ Svaret är mycket tätt skrivet på papprets båda sidor. Med utgångspunkt från ett fotografi av sitt barndomshem vandrade Adina genom hemmet, rum för rum, låda för låda, fönster för fönster, associerade från syssla till syssla, från barndomsminne till barndomsminne. Minnesresan återgav barndomsmiljön med nästan fotografisk noggrannhet.

Våren 1992 hörde arkivet åter av Adina. I svaret på listan ”Vad talar du?” finner man inte många ord om språkbruk och dialekt.⁴²⁶ I stället sände hon in en miniatyrbiografi där beskrivningen av det egna livet löpte parallellt med skildringen av olika för arkivet redan välbekanta Essepersonligheter. I ”Att bli gammal” berättades åter en gång om bygdeoriginalet Anders Asplund, avliden 1939.427

När Adina 1996 svarade på specialfrågelistan ”Därför använder jag ordspråk” hade 35 år gått sedan hon inledde sin karriär som meddelare för FKA just med en tävling om ordspråk.⁴²⁸ Arkivets genom tiderna populäraste pristävling ”Skriva brev” (1997) besvarades även av den nu 86-åriga Adina.⁴²⁹ Hon beklagade att den senare tidens svar berört endast henne själv då alla gamla sagesmän i bygden dött. Adinas sista brev till arkivet i maj 2003 gällde frågelistan ”Kläder och klädsel”. Texten avslutades med ett P. S.: ”Jag är int nöjd med mig själv om jag int skriver till F.arkivet, det hör till för mig”.⁴³⁰ Adina Stenman avled hösten 2007.

Adina Stenmans produktion visar att det personliga berättandet kan ta sin plats också i en text som initierats av en hårt strukturerad frågelista. Adina hade kontakt med arkivet under den tid då det ”korrekta” frågelistsvaret bestod i att intervjua de äldsta experterna på hemorten och kvarstod som skribent i en tid då ett traditionsarkiv vill samla in en människas mest personliga och intima tankar. I henne personifieras ett halvsekel av frågelisthistoria inom Folkkultursarkivet.

”Det var ett äventyr det där med fältarbetet” – på jakt efter en försvinnande kultur

År 1965 skedde flera förändringar på posterna i Folkkultursarkivet och dess ledning. Olav och Ragna Ahlbäck flyttade till Österbotten varvid Ragna anhöll om att i Österbotten ”där tillgången på kunniga meddelare var större” få arbeta med ett planerat projekt ”Folkkulturen i Svenskfinland”. Då Kurt Zilliacus beträdde en nyinrättad arkivarietjänst för ortnamn anställdes hum.kand. Bo Lönnqvist, först som t.f. dialektarkivarie med specialuppgift att insamla etnologiskt material, och senare samma år som ordinarie arkivarie.⁴³¹ Som assistent i folkloristik anställdes Sinikka Segerståhl som sommaren 1966 gjort fältarbete med Ragna Ahlbäck och samlat vaggvisor i Kvevlax, Maxmo och Oravais.⁴³²

Arkivets nya personal hade vidlyftiga insamlings- och publikationsplaner. De ”ständiga stipendiaterna” stod för gedigna insamlingsinsatser och nya frågelistteman var på tapeten. ”Hela sommaren är vi ute på fältarbeten”, beskrev arkivtjänstemännen sin arbetsordning i brev och promemorior. Fältresorna var expeditioner till en försvinnande värld. Insamlingsarbetet var viktigt och det värderades också högt på fältet. Att finna den äkta sagesmannen var en utmaning och kontakterna var ofta avgörande för att arbetet skulle lyckas. Bo Lönnqvist har i en intervju berättat att prosten Otto Weckström under ett fältarbete i Helsinge hjälpte honom finna de bästa berättarna, många av dem färgstarka personligheter:

Det var en bonde i Skattmans by här i Helsinge som hette Arthur Träskman. Jag tyckte att han var det allra mest äkta som jag någonsin kunde hitta. För det första talade han bara dialekt och för det andra så kunde han så till den grad allt det här gamla. En annan var gamla värdinnan Matilda Falck på Bisa i Sottungsby som också talade enbart dialekt. De här två står i denna dag alldeles livslevande framför mig, och det måste ha berott på hela deras personlighet och deras kunskap.⁴³³

I Bo Lönnqvists registraturmapp finns ett mellanblad med rubriken ”Bygderna”. Arkivtjänstemännen hade närkontakt till medarbetarna i bygderna, under sommarens fältarbeten träffades man och under vinterhalvåret hade man tät kontakt brevledes. Ordet ”värdefull” förekommer ofta i korrespondensen. Det gällde att övertyga meddelarna om vikten av det arbete de gjorde. Personliga kontakter till bygdebefolkningen var av stor nytta vid planerandet av besöken på fältet. Breven till ortsmeddelarna ger också en inblick i hur det praktiska fältarbetet gick till. Ofta var det mest ändamålsenligt att inkvartera sig hos lokalbefolkningen. Våren 1967 meddelade Bo Lönnqvist i ett brev till Elis och Helmi Mannfolk att han var på kommande till Lappfjärd för att forska i dräkter och behövde logi.

Då vi forskar brukar vi bo inkvarterade i någon gård i vars matlag vi kan vara med och där vi också kan få låna en cykel. På motell och resandehem bor vi ogärna under våra forskningar, det är mycket lugnare att bo hos ortsbor som känner trakten och folket.⁴³⁴

Ibland krockade den gamla insamlingens bedrifter med den nya tidens fältaktioner. År 1967 skulle Bo Lönnqvist och Sinikka Segerståhl göra ett fältarbete till Sjundeå där de hos Gunhild Wasström skulle inleda en systematisk insamling av vaggvisor. Vissamlandet återupptogs alltså nu efter att det avbrutits på 1930-talet då man i arbetet med Finlands svenska folkdiktning ansåg sig ha ”skummat av gräddan”. Fältexpeditionen presenterades i ett reportage i Hufvudstadsbladet i januari 1967, vilket föranledde en kommenterande insändare skriven av Otto Andersson.⁴³⁵ Andersson gratulerade fältarbetarna till insikten att det ännu fanns mycket att rädda. Han kunde dock inte låta bli att påpeka att några uttalanden i artikeln inte höll streck. Bl.a. stämde inte påståendet att de äldre insamlarna inte skulle ha uppskattat barnrim och enkla visor. Sådant material ingick ju i alla äldre samlingar, menade Andersson. I sitt svar underströk Bo Lönnqvist och Sinikka Segerståhl att de tillspetsade formuleringarna i artikeln grundade sig på ett missförstånd. De unga fältforskarna ville dock markera att man nu samlade traditioner enligt nya vetenskapliga principer. Vaggviseinsamlingen hade inte längre karaktären av en räddningsaktion, nu undersöktes istället traditionens omformningsprocess:

Som folktraditionsforskare betraktar vi oss således inte som vaktposter vid gränsen till glömskans land utan som observatörer av kulturdynamiken, med den kulturpelare det historiska förloppet bildar ständigt i sikte.⁴³⁶

Bo Lönnqvist (arkivarie vid FKA 1966–1973) fotograferar på Postbacken i Borgå under fältundersökningen ”Folkkulturen i Borgå landskommun”.(SLS 1140b: 23)

Nya intresseområden

När Bo Lönnqvist 1967 i artikeln ”Etnologins uppgifter i dag” analyserade den svenskspråkiga etnologiska forskningen i Finland utgick han från ett antal frågor. Vad skulle denna forskning ha för objekt, vilka frågeställningar, problemlösningar, metoder och material var centrala? Ur vilken synpunkt var en svenskspråkig etnologi berättigad till en plats i kretsen av närstående vetenskaper i Finland?

Men oavsett man samlat in material, utgivit det eller bearbetat det historiskt-komparativt och oavsett människogrupper eller resultaten av deras verksamhet tillmätts största vikten har studieobjektet – kulturen – uppburits av ett samhälle som uppfattats som statiskt, enhetligt, traditionsbevarande och konservativt: bondesamhället, kännetecknat av bl.a. självhushållning. I termerna allmogekultur och folkliv har ”folk, allmoge” småningom kommit att avse bonde- och landsbygdsbefolkning, inte människogrupp i allmänhet.⁴³⁷

Lönnqvist skrev att etnologerna tidigare i regel hade sökt sig bakåt i tiden och att fältforskningen bestått i uppteckning av minnen och registrering av rester. Vetenskapen hade fått karaktären av fornforskning, forskning i rekonstruktionssyfte. Han hänvisade till situationen i Sverige där redan Sigurd Erixon på 1930-talet dryftade folklivsforskningens målsättningar. Industrisamhället, arbetarklassen och herrgårds- och brukssamhället hade alla negligerats av forskningen. I Folkkultursarkivets samlingar som 1967 uppgick till 900 nummer fanns bara tre som handlade om brukskultur, två med temat stadslivsföring och en om herrgårdskultur.

Materialinsamling gällande industrialiseringen och industri- och stadssamhället måste nu prioriteras. En övergång till generell rikskultur skedde oavbrutet, men också denna förenhetligade kultur förändrades ständigt. Det blev i allt högre grad möjligt att undersöka företeelser som var mera exakt fixerbara i sin begynnelse, sin tidsutsträckning och sitt försvinnande. Lönnqvist nämnde som exempel livsföringen i Kottby trädgårdsstad, Luciaseden i Finland, traditioner kring hotell Kämp, firandet av lilla jul, mors dag, fars dag och första maj. Det blev också möjligt att direkt iaktta och beskriva traditionsförändringar sådana de framträdde exempelvis i förbindelser till Sverige, emigration, barnlekar, gravutsmyckning, nöjesliv och skoltraditioner.

Lönnqvist talade för samarbete finska och finlandssvenska etnologer emellan. Vad gällde den finlandssvenska insamlingen rekommenderade han att det skulle finnas endast ett etnologiskt centralarkiv. De centrala arbetsuppgifterna skulle vara att:

1. Komplettera och kontrollera registrering av livsföringen i det förindustriella samhället, främst för den vetenskapliga bearbetningen och utgivningen av materialet. (Uppgiften skulle inbegripa livsföringen på herrgårdar, bruk, i småstäder, stadsdelar, stationssamhällen, köpingar och registrering av redan traditionella yrkesgruppers livsföring.)

2. Registrera kulturens förändringar under och efter landsbygdens industrialisering, jordbrukets mekanisering och successiva avfolkning, städernas och tätorternas expansion. (Vilket skulle innebära etnologisk djupundersökning av byar o.a. samhällen före och efter genomgripande omvandling p.g.a. centraldirigering och statlig reglering, samt härmed sammanhängande undersökning av befolkningsgrupper vilkas näringsform omlagts eller står inför förändringar. Dessa utredningsarbeten kunde även ha samhällsekonomisk betydelse.)

3. Uppfölja och observera kulturelement och kulturformer till innevarande ögonblick, klarläggning av kulturelements försvinnande, omformande och tillkomst. (Detta kunde gälla registrering av exempelvis kulturelement som ej mera tillkommer, såsom det bevarade beståndet timmerbyggnader, arbetsmetoder vid hushållning och i näringsutövning, seder vid årets och livets högtider och gruppbildningar av olika slag såsom föreningar, arbetsgrupper, utbildningsgrupper.)⁴³⁸

Material som insamlats enligt dessa principer borde mycket väl kunna användas för jämförande belysning av olika samhällsklassers livsföring och traditionskultur och för jämförelse med historiska eller allmänt etnologiska förhållanden, konstaterade Lönnqvist. Han avslutade sin artikel med att understryka att folklivsforskningen inte kunde ställa sig utanför samhället och dess intressen.

Flera av Lönnqvists visioner förverkligas helt eller delvis i Folkkultursarkivets etnologiska verksamhet. Redan i slutet av 1967 planerade arkivet göra en herrgårdsundersökning. Bo Lönnqvist hänvisade i sin motivering i budgetförslaget till sin artikel ”Herrgårdsinventering” publicerad i Finsk Tidskrift.⁴³⁹ Livsföringen på herrgårdarna var stadd i förändring. Särskilt i västra Nyland fanns en dominerande herrgårds- och brukskultur och Karsby i Tenala valdes till undersökningsobjekt.⁴⁴⁰

Bo Lönnqvist har i en intervju berättat om de slumpmässiga omständigheterna som ledde till att arkivet fick kontakt med ägarsläkten Bruncrona, som genast ställde sig intresserad och positiv till en undersökning av sin kulturhistoriska hemmiljö. En dam hade dykt upp på Folkkultursarkivet i ett folkdräktsärende, hänvisad hit av Föreningen Brage. Medan gästen, Maria Bruncrona från Karsby gård, väntade på Bo Lönnqvist kom hon i samspråk med Sinikka Segerståhl som hon rekommenderade att göra visinspelningar i Tenala där bl.a. Agda Nyberg var en intressant sagesman. Arkivtjänstemännen beslöt göra ett fältarbete i Tenala våren 1967 och fick inbjudan att inkvarteras på Karsby gård. Bo Lönnqvist berättar:

När vi kommer till Karsby var det som att stiga in i 1700-talet, det var ju alldeles otroligt. Två äldre damer bodde i två stora hus: det stora karaktärshuset som stod fullkomligt oförändrat och så det mindre huset. Det var ju allt bara 1700- och 1800-tal. De var urvänliga de där två, Maria Bruncrona och hennes svägerska Eva Bruncrona, som var född där. Vi visades alla rum i det stora karaktärshuset och Maria Bruncrona berättade att det snart skulle komma att förändras när hennes yngre son med familj skulle flytta in. Jag gick nu där sedan och funderade, jag hade just läst om att Nordiska museet hade satt igång med herrgårdsinventeringar och att de dokumenterade hela herrgårdslivet, också med gamla anställda och torparliv och allt det här. Därifrån fick jag idén. Innan vi for därifrån hade jag kommit överens med Maria Bruncrona om att vi skulle komma och starta en expedition våren -68. Jag fick extra pengar i Folkkultursarkivets budget för expeditionen, man var positivt inställd till den.⁴⁴¹

Karsbyexpeditionen genomfördes den 9–19 maj 1968. I den ovan nämnda artikeln hade Bo Lönnqvist beskrivit vad en herrgårdsinventering innebar. Det var fråga om ”registrering av den muntliga traditionen om en bestämd människogrupps livsföring på en viss plats under en avgränsad tid.”

Registreringen omfattar sålunda dels utfrågning av en äldre generation människor som bor eller har bott på gården och dess mark (både ägare och underlydande), dels en granskning av bostadsskick, inredning och redskapsbestånd i den utsträckning dessa spelat en roll i livsföringen sådan den framträder i traditionen.⁴⁴²

Folkkultursarkivets undersökning tog sikte på tre aspekter: kontakten mellan individerna inom miljön och dess uttrycksformer, kontakterna med andra människogrupper inom och utom trakten (socknen) och förändringarna i livsföringen (med orsak och verkan). Man fixerade på fem ämnesgrupper: herrgårdens folk och tjänstefolk, herrgårdens dagliga livsföring, herrgårdens liv i fest, herrgårdens tidsfördriv, nöjesliv och kyrkliga liv och herrgårdens kontakter (som inbegrep tilltal och hälsningar, kontakter med bönder och andra herrgårdar, visiter och besök, flyttning m.m.).

Lönnqvist menade att fältarbetet i Karsby hade karaktären av ett experiment där de på förhand uppdragna riktlinjerna följdes nära nog i minsta detalj. Som bakgrund till det etnologiska materialet fanns gårdsarkivet. Fältarbetet gav 26 bandinspelningar, över 1 000 fotografier och 2,5 hyllmeter arkivmaterial.⁴⁴³ Komparativt material erhölls genom andra herrgårdsinventeringar, såsom Kulla i Strömfors, Malmgård i Pernå, Ratula i Artsjö och Erkylä i Hausjärvi. I motsats till tidigare herrgårdsundersökningar berörde Karsbyprojektet herrgården som en social miljö och dess avspegling i den materiella och andliga kulturen bland olika grupper. Den slutliga studien Finländskt herrgårdsliv. En etnologisk studie över Karsby gård i Tenala utkom 1978. Boken är indelad i kapitel om gårdens historia och befolkning, gårdens byggnadsskick och rummens inredning, levnadsstandarden under 1800-talet, livsföringen under 1900-talet, livets och årets högtider och den andliga odlingen.

En fullständig dokumentation utförd i elfte timmen

Under 1960-talets sista år arbetade arkivet på många fronter. Under de första trettio åren av arkivets existens fanns ju en stor del av det gamla arkivmaterialet i Åbo för arbetet med Finlands svenska folkdiktning. När man nu vid arkivet åter började arbeta med folkloristiskt material blev det aktuellt att återkalla detta lån.⁴⁴⁴ Nu följde en större utredning av vad som egentligen fanns kvar i Åbo. År 1957 hade 80 samlingar returnerats. Tiotals samlingar var utlånade till olika personer som arbetade med olika delar av materialutgåvan och därtill var ett stort antal samlingar på villovägar. Det detektivarbete som behövdes för att alla samlingar i komplett tillstånd skulle kunna återbördas till arkivet i Helsingfors resulterade i en hel bunt dokument i arkivets korrespondensmapp, rubricerad med mellankortet ”De olycksaliga lånen”.⁴⁴⁵

I slutet av 1960-talet var arkivets frågelistverksamhet redan bekant och ofta behandlad i pressen där man också kunde raljera över arkivets frågeiver. När frågelistan om den gamla folkskolan, ”När vi sutto i vår bänk”, slogs upp i tidningarna 1969 tillägnades undersökningen en kolumn i Vasabladet skriven av kåsören Adam (Torsten Lindgård):

Folkkultursarkivet i huvudstaden det slutar då aldrig att fråga. Alltid finns det någonting nytt som skall antecknas till pappers. Man är lika vetgirig som professor Gabriel Nikander, vi minns, han den gode och lärde mannen, som inte heller slutade fråga så länge han orkade. Nu har man fått veta det mesta om visor och ramsor, om kaffesörpan, om fäbodliv, om barndop, bröllop, död och begravning, om läsförhör, gärdesgårdar och mycket annat tokigt. Den här gången vill man veta om barnskolan, där far och farfar, mor och morfar och en hel hop andra gick, och där även vi själva hade säte innan de hårda åren kom med läroplikt och andra plikter.⁴⁴⁶

En outtröttlig nit ledde planerandet av verksamheten under det sena 1960-talet. Ordet ”fullständig” blev en ledstjärna. I svaren på förfrågningar från olika statliga institutioner dit man rapporterade om sin forskning och redovisade sitt material kommer idealet med det fullständiga materialet till synes. Dokumentationsarbetet skulle vara så heltäckande som möjligt.⁴⁴⁷ En ny systematisk arbetssektor bestod i fotograferandet av sockenmuseernas föremålsbestånd. Tanken var att Folkkultursarkivet skulle ha ett centralregister över inventarierna i de museer som fanns i de svenskspråkiga trakterna. Många stipendiater arbetade med denna dokumentationsform.

Man var inte heller sen att ge sig in på nya arbetsområden. År 1969 samarbetade arkivet med Leea Virtanen (sedermera professor vid Helsingfors universitet) inom ett nytt forskningsfält, barntraditionerna. Även detta projekt presenterades i pressen. Leea Virtanens insamling av finska barns traditioner hade resulterat i ”300 kg material” och nu utsände Bo Lönnqvist och Kristian Slotte vid Folkkultursarkivet motsvarande förfrågan till alla finlandssvenska läroverk. Bo Lönnqvist konstaterade i Hufvudstadsbladet: ”Folk tror vanligen att vi bara undersöker sådant som håller på att försvinna. Ni kommer i sista stund, är ett utrop som vi ofta får höra. Men det som intresserar oss är hela samhällsprocessen. Att se hur traditioner fortlever och förvandlas.”⁴⁴⁸ Det insamlade materialet, som omfattade lekar, ramsor, hemliga språk, spökhistorier och samlarintressen, användes av Leea Virtanen i böckerna Antti pantti pakana (1972) och Tytöt, pojat ja tykkääminen (1972), två klassiker inom finländsk barntraditionsforskning. Folkkultursarkivets andel, som omfattade 8 400 sidor material skrivet av 3 393 finlandssvenska skolelever, har utgjort en gedigen grund för de senare barntraditionsinsamlingar arkivet regelbundet gjort sedan början av 1980-talet.⁴⁴⁹

Bortom Svenskfinlands gränser

Arkivet hade med dålig framgång försökt sig på att samla in emigrantbrev 1963. En ny satsning på emigrantkulturen gjordes 1970 med frågelistan ”Utvandrarna”. I samband med utlysningen meddelades om planerna på en expedition till USA följande år. Frågelistan var ett led i skapandet av en kunskapsplattform inför fältinsamlingen.⁴⁵⁰ Frågelistan behandlade muntliga traditioner om emigrationen fram till 1930. Inte bara Amerikaemigrationen efterfrågades utan även utvandring till andra världsdelar. Frågorna gick i detalj igenom de olika skedena i emigrationsprocessen, orsaken till utflyttningen, avskedet, resan, de som blev hemma, anpassningen i det nya landet, emigrantspråket och kontakterna till hemlandet. Man bad också svararna föreslå finlandssvenska amerikaemigranter som expeditionen kunde intervjua.

Lars Huldén intervjuar Lee Mattson (bördig i Jeppo) under Amerikaexpeditionens besök i Ashland, Wisconsin. (SLS 1859:77. Foto Ann-Marie Ivars)

Förfrågan resulterade i 170 svar och 60 procent av de insända uppgifterna gällde emigration från Österbotten. Vinnare av första pris (en flygbiljett tur och retur till New York) var 23-åriga Gun Mattfolk från Lappfjärd. Hon hade i sitt svar intervjuat Vilhelm Hammarberg från Lappfjärd som fötts under föräldrarnas emigranttid i Kalifornien och som senare själv emigrerat till Kanada som 24-åring år 1923.451

Arkivets Amerikaexpedition skedde våren 1971 och föregicks av en lång period av planering och flitig korrespondens. Docent Folke Hedblom från Dialekt- och folkminnesarkivet i Uppsala, som spelat in svenska emigranters berättelser, gav praktiska råd om fältarbete i USA. Professor Pertti Virtaranta som gjort motsvarande arbete på finskt håll inkallades som sakkunnig. Flera instanser både i Finland och USA kontaktades för adresser. Finansiärerna vid sidan om Svenska litteratursällskapet var många: Utrikesministeriet, Svenska kulturfonden, Rundradion, Oskar Öflunds stiftelse, Svenska Folkskolans Vänner och Svensk-Österbottniska Samfundet. I expeditionen deltog Ragna Ahlbäck från arkivets sida, Lars Huldén från Helsingfors universitet, Ann-Marie Ivars från Folkmålskommissionen och fil. mag. Mikael Reuter. Man avreste den 2 mars och återkom den 22 maj.

I expeditionens reseberättelse beskrevs arbetet dag för dag, sagesman för sagesman, möte för möte. Människor och organisationer avlöste varandra. Deltagarna i expeditionen medverkade i ett stort antal för dem särskilt ordnade tillställningar och framträdde i den amerikanska lokalpressen, främst emigranttidningarna Norden och Leading Star. Den färdigställda arkivsamlingen uppgick till närmare 380 timmar inspelat material och ca 1 500 fotografier. Delar av det stora materialet skeppades i efterhand till Finland och leveransen fördröjdes av en hamnarbetarstrejk i Seattle.⁴⁵² En del av de insamlade emigrantberättelserna publicerades i boken Amerikatrunken. Emigranter berättar om sig själva (1976).

”Och ingenting får gå förlorat” – expeditionernas tid

Efter det brett upplagda fältarbetet på Karsby gård började arkivet planera större och vidare fältprojekt. Flera forskare skulle gärna arbeta tillsammans, det skulle märkas i bygderna att Folkkultursarkivet var ute på fältarbete och man började i ännu högre grad utnyttja medierna för att informera om arkivets projekt. Sommaren 1969 ordnade den folkloristiska sektorn inom arkivet en expedition till Lappfjärd. Som medfinansiärer deltog Nordiska kulturfonden och Lappfjärds kommun. Expeditionen var den nyanställda arkivarien Ann-Marie Häggmans första större fältarbete, och i insamlingen deltog också studenterna Erik Geber och Kalevi Luosa, professor John Rosas, museitjänstemannen Gertrud Sundevik från Falun samt kantor Lars Lillhannus. Lillhannus, som var aktiv medlem i Lappfjärds spelmanslag, fungerade som kontaktman på orten.⁴⁵³

Ann-Marie Häggman (arkivarie vid FKA 1968–1985) på fältarbete i Houtskär 1970. Expeditionen gällde folkmusik och folkdiktning, på bilden bandas Alfons Mattsson och Nandor Lindqvist. (SLS 998:13. Foto John Hackman)

Avsikten var att spela in visor, folkmusik och folktro. Inspirerade av den nya fotokopieringstekniken lånade man in alla vishäften man kom över för kopiering vid arkivet i Helsingfors. Både TV och radio gjorde reportage om expeditionen. I dagspressen var fältarbetet stort uppslaget under rubriker som ”Åttamanna team bandar folkmusik i Lappfjärd” (Österbottningen 7.8.1969) och ”Forskare söker lappfjärdsspelmän” (Vasabladet 5.8.1969). Texterna beskriver Lappfjärdsbygden som ett rikt studieobjekt ”beroende på att musik och sång av detta slag sedan gammalt hör till folklynnet”. Tidsfaktorn var avgörande, konstaterade Ann-Marie Häggman:

Det är klart att forskningsarbete av detta slag är viktigt och dessutom av brådskande natur. Många traditionsbärare av folkmusik har tyvärr gått ur tiden. Det gäller nu att försöka övertyga folk om att deras gamla visor och låtar har ett stort värde, och att det är viktigt att de tas tillvara. Det vi främst är ute efter är personer, som fortfarande kan spela låtar eller visor som i muntlig tradition gått i arv från en generation till en annan. Sådana personer hör ofta till den allra äldsta generationen och det är därför viktigt att vi får deras visor och låtar inspelade så fort som möjligt.⁴⁵⁴

Artikeln berättade vidare att fältarbetarna skulle gå från dörr till dörr på jakt efter sagesmän och citerade expeditionsledaren Häggman:

Vi försöker också få så rikhaltiga intervjuer som möjligt med våra sagesmän. Den här sortens musik blir ju mycket mera värdefull om man får upplysningar om den miljö och den situation musiken fungerat i. I allmänhet vet sångarna själva sällan vilka av deras visor som är gamla och värdefulla. Visor som de lärt sig i ortens sångkör eller ur en visbok, t.ex. ur Sjung är av mindre intresse. Men sådana visor som de lärt sig själva utan hjälp av tryck genom att höra någon annan person sjunga dem är vi väldigt intresserade av.⁴⁵⁵

”Värdefull” var åter nyckelordet i sammanhanget. Meddelaren förvaltade för forskaren värdefull kunskap som genom insamlaren kunde inordnas i det gemensamma arkiverade kulturarvet. Sammanlagt 32 ljudband med inspelningar av 24 sagesmän blev expeditionens skörd.

I arkivsamlingen finns också Erik Gebers promemoria ”Anmärkningar angående arbetsmetoderna”. I hans formuleringar kan man nästan höra de gamla Laguska och Wessmanska tongångarna. Geber som själv gjorde 15 bandinspelningar med vissångare och spelmän under expeditionen skrev bl.a.:

Den gynnsammaste atmosfären uppnås genom förtrolig och gärna humoristisk diskussion på dialekt med sagesmannen. Högsvenskan har inte samma förmåga att skapa en autentisk och ledig miljö.

I regel bör sagesmännen förberedas på inspelningen, men ovilliga spelmän kan det vara förnuftigast att besöka direkt ty ”övertalning lyckas bättre personligt än per telefon”. Viktigast är att inspelaren skapar en förtrolig miljö och försöker avleda spelmannens tankar från inbandningen.⁴⁵⁶

Bo Lönnqvist var med på expeditionen i ett annat syfte. Han inventerade dräktskicket i Lappfjärd, Tjöck, Närpes och Sideby som en fortsättning på den inventering som gjorts i Vörå 1965–1968. Inventeringen beskrevs i pressen som ”fullständig” och intresset för just dräkterna i Lappfjärd och Tjöck motiverade Lönnqvist med att den folkliga kvinnodräkten här levde kvar så sent som på 1930- och 1940-talen. Men forskningens syfte var mångsidigt: ”Främst gäller forskningarna som nu påbörjas dräktsedvänjorna, dräktens funktion vid olika tillfällen. Också dräkt- och modepsykologi kommer att beaktas.” Då även Ann-Marie Ivars deltog som insamlare av dialekt för Folkmålskommissionen kan man konstatera att expeditionen gjorde ett gediget och mångsidigt intryck.

1970-talet var expeditionernas storhetstid. Varje sommar åkte Folkkultursarkivet ut i fält med buller och bång. Det hörde till att fotoreportage, programförklaringar och upprop publicerades i lokalpressen. Sommaren 1970 gjorde folkloristerna vid FKA i samarbete med studenter från folkloristiska institutionen vid Åbo Akademi en folkloristisk expedition till Houtskär.⁴⁵⁷ Professor John Rosas, som ledde studenterna, uttryckte i dagspressen sin glädje över att de fick övning i fältarbete samtidigt som de ”räddade värdefullt och oersättligt material från glömska och förgängelse.” I Åbo Underrättelser kunde man också läsa Ann-Marie Häggmans tankar inför fältarbetet:

Finns det alltjämt människor i våra bygder som kommer ihåg och kan återge gamla sagor, sägner, gåtor, som kan berätta om folktro och ”primitiva” föreställningar? Finns det spelmän som kan melodier de aldrig lärt ur noter, utan har hört av andra som i sin tur har fått dem i arv från tidigare generationer. I så fall är folkdiktsforskarna och musikforskarna mycket tacksamma för deras hjälp. Alla bidrag år värdefulla och välkomna. Nu är det Houtskär som står i tur att fylla i kartan över vår finlandssvenska folkkultur. ”Ingen skall tycka att hans eller hennes berättelser, sagor, visor eller vad de må vara är för obetydliga. Det kan hända att just den personen är den enda i hela världen som kommer ihåg de sakerna. Och ingenting får gå förlorat”, säger mag. Häggman.⁴⁵⁸

Inför sommaren 1970 publicerades ett pressmeddelande där Folkkultursarkivets aktuella fältprojekt presenterades. Undervisningsfältarbetet på Houtskär var redan avklarat och nu följde ett fältarbete på Replot. Här hade länsmannen Olof Reinhold Sjöberg och hans söner Hugo R. A. och Vilhelm kring sekelskiftet 1900 samlat in ett stort traditionsmaterial för litteratursällskapet. Den nya expeditionens mål var att ta reda på i vilken mån de gamla traditionerna ännu levde kvar på orten.⁴⁵⁹

I pressmeddelandet berättades det också om fältstipendiaternas arbete. Fil.kand. Ingmar Hanses skulle samla folkmedicin i Sydösterbotten, en djupundersökning av näringslivet på Bergö planerades, byggnadsskicket i Vårdö skulle dokumenteras och dräktundersökningar skulle göras i Vörå och Lappfjärd. Namnforskarna var ute med hela tio stipendiater och forskningsbåten Rödan som anskaffats av sällskapet 1968, skulle ge sig ut på tre insamlingsresor. Samtidigt informerade man om Folkmålskommissionens planerade komplettering av österbottniska dialekter, storsamling av Strömforsdialekten och kompletteringsanteckningar i Föglö–Kökarområdet. Pressmeddelandet kunde alltså rapportera om arbete på bred front både vad gällde forskare, ämnesval och regional spridning.

”Spelande villebråd hett byte i Kronoby”

Sommaren 1971 koncentrerades arkivets folkloristiska verksamhet till den så kallade Kronobyexpeditionen.⁴⁶⁰ I en tidningsartikel som ingick i Vasabladet, berättade Ann-Marie Häggman om valet av undersökningsort: ”Det blev Kronoby i år av den enkla anledningen att på vår karta över bandat material var hela Kronobyregionen en vit fläck. Jag har nog på känn att detta är en räddningsexpedition som kanske är ute i sista minuten. Det finns mycket som håller på att falla i glömska.”⁴⁶¹

Med på ”Expedition Häggman”, som fältarbetet kallades i dagspressen, var professorerna Carl-Eric Thors, John Rosas och Lars Huldén samt Bengt Holbek, chef för Nordiskt Institut för Folkediktning i Köpenhamn. Man samarbetade även med musikvetenskapliga institutionen och institutionen för folkdiktsforskning vid Åbo Akademi. Huvudteman var musik, visor, folktro och festsed, men vissa deltagare hade också egna specialområden de intresserade sig för, som vaggvisor, trollformler, skolbarns traditioner och dräktskick. Tretton personer sjöng och berättade på 59 bandinspelningar.

Kronobyexpeditionens aktiviteter mediebevakades intensivt. Fältarbetarna intervjuade och lånade samtidigt in vishäften och minnesböcker för kopiering med arkivets nya ljuskopieringsapparat. Dans och musik togs tillvara både genom bandinspelning och fotografering. Här dansas purpurin under ett samkväm i samlingshuset i Kronoby 3.8 1971. (SLS 1017:70. Foto Ann-Marie Häggman)

Vasabladet hade bestämt sig för en diger rapportering av expeditionen. I den första artikeln läser man: ”Vad allt kommer folkmusikexpeditionen att finna i Kronoby? Hack i häl med forskarsällskapet skall Vasabladets utsände tränga in i en ännu outforskad värld av ålderdomlig musik, sekelgamla visor och urtraditionella berättelser. Rapporterna publiceras dagligen i Vasabladet.”⁴⁶² Några dagar senare ingick Dennis Rundts artikel ”Nu skenar forskarna: vill arkivera hela trakten!” i tidningen. Här beskrevs det intensiva fältarbetet på ett nästan exotiserande sätt. Både skolor och ålderdomshem besöktes och ambitionerna beskrevs som gränslösa. Journalisterna gjorde sitt bästa att producera rafflande nyheter av den till synes traditionsbundna insamlingsverksamheten. Lars Huldén svarade visionerande på frågan om det vore möjligt att arkivera en hel socken:

Varför inte skapa ett system med så kallade sockenbandare som har till uppgift att dagarna i ända banda bygdehistorier i den kommun som utgör deras verksamhetsområde. För att täcka hela Svenskfinland skulle vi behöva åttio heltidsanställda bandare. Företaget kunde starta när som helst om pengar fanns. Och det är nu det skall bandas, på 10 år har en enorm förändring skett.⁴⁶³

Det rekommenderades att varje hembygdsförening skulle skaffa bandspelare och även satsa på filmning. Målet för expeditionen var fortfarande att försöka nå möjligast fullständig täckning, både regionalt och materialmässigt. Man försökte i likhet med sällskapets första insamlare nå så långt tillbaka i tiden som möjligt och klockan tickade obönhörligt. En inblick i expeditionens stridsmoral får man via Vasabladets närgångna iakttagelser:

Medlemmarna i torsdagens expedition uppvisade en märkbar forskartrötthet. Det gick segt att komma ut i fält. Och entusiasmen var inte lika stor som tidigare i veckan. Deltagarna bekräftade att tröttheten var ett faktum. ”Det går bra att åka omkring och snacka och fråga ett par dagar, men efter en tid vill man nog helst koppla av och tvätta av sig resdammet. Dessutom minskar ens uppmärksamhet, man börjar upprepa sig själv och tänker inte på vad man säger.”⁴⁶⁴

Rundt sammanfattade: ”Bygdeforskare orkar vanligtvis hålla på en vecka i stöten. Sedan största delen av veckan gått har nog det mesta av forskargiven försvunnit och kvar är rena rama rutinen.”

Djupinsamling, teaminsamling, intensivinsamling

Björköbyexpeditionen sommaren 1972 med Ann-Marie Häggman, Anne Bergman, Birgitta Eriksson, Olle Söderholm, Tore Ahlbäck och Karin Sandqvist, beskrevs med ordet ”djupundersökning”, en term i tiden. Intervjuerna omfattade förutom frågor om visor och folkmusik allmänt småprat kring de flesta folkloristiska genrer, festsed, folktro och folkmedicin. Denna gång resulterade arbetet i endast 22 ljudband och många fältarbetare berättade i sina fältdagböcker om svårigheter i intervjusituationerna. Alla tänkbara besvär och ursäkter drogs fram av ovilliga sagesmän. Kom man hem till en rekommenderad vida känd storspelman var hans fiol sönderspelad eller också var hans fingrar numera för styva för musicerande. Många sagesmän menade att en diskussion med dem var förgäves: ”Vi är för unga och vad vi vet är ingenting att ta på band. Förresten har vi glömt så mycket”. Lomhörda, sjuka och motvilliga sagesmän uppgav sig ”ha dåliga erfarenheter av människor med apparater”. Omtalade storsångerskor satte igång att sjunga på band, men då inspelaren efter en stund märkte att de sjöng alla visor på samma melodi fick man stänga av.⁴⁶⁵

Ivar Nordlund, Bertil Bonns och Reijo Turunen gjorde ”intensivinsamling” i Solv sommaren 1977 med hjälp av skåpbil. (SLS 1229:160. Foto Reijo Turunen)

De sagesmän man lyckades etablera en relation till gjorde dock resan värd mödan. I Karin Sandqvists fältdagbok summerades arbetsveckan med orden:

Samma eftermiddag styrde vi bilarna ut ur Björköby kommun och därmed var det slut på en trevlig och intressant vecka bland människor på en ort, som allt hastigare blir ”civiliserad” och mister sin underbara dialekt och den tradition som gått i arv i århundraden.⁴⁶⁶

Etnologerna vid arkivet genomförde å sin sida Malaxexpeditionen sommaren 1973. I ett reportage i Vasabladet i början av juli berättades att Bo Lönnqvist och Ivar Nordlund sommaren innan sökt ett lämpligt objekt för fältundersökning. Man hade fastnat för Malax med dess unika båthusmiljö och meddelade att syftet med expeditionen var att klarlägga livsföringsmönster kring ett speciellt näringsfång. Arkivet tog också i likhet med samtida etnologer i Norden ställning till bevarandet av kulturmiljön och Bo Lönnqvist specificerade frågeställningarna:

Om en gammal miljö har en funktion i nuet bör man sträva till att bevara den. Men hur starkt är ortsbornas grepp om båthusmiljön i dag och i vilken utsträckning har semesterfirare och stugägare från främmande ort tagit över?⁴⁶⁷

Tretton forskare var ute i fält i två veckors tid, intervjuade fiskarna om deras arbete, mathushållning och klädedräkt, uppmätte byggnader och båtar samt dokumenterade båtbygge.⁴⁶⁸

Även slutet av 1970-talet präglades fortsättningsvis av olika ”expeditioner”. Deltagarna var alltid flera, man eftersträvade både djup och bredd och koncentrerade sig ofta på ett lokalt begränsat undersökningsområde. Iniöexpeditionen genomfördes i juli 1976. Avsikten var att undersöka möjligheterna till en djup- och punktundersökning av ”ett ösamhälle som hade förutsättningar att överleva och verka i en mer eller mindre traditionell stil”. Specialteman var sommargästerna, kost och maträtter, fotografering och uppmätning av äldre boningshus.⁴⁶⁹ Här hade nutidsaspekten och samhällsrelevansen kommit med i bilden. Etnologin sökte sin plats som kommentator till samhällsförändringar.

Bertil Bonns och Ivar Nordlund genomförde 1976–1977 en intervju- och fotodokumentationsundersökning av fisket i södra Österbotten. Speciellt gällde frågorna sik- och laxfällor.⁴⁷⁰ Sommaren 1977 fortsatte fältfärderna, nu med fotografen Reijo Turunen som tredje medlem i arbetslaget. Detta år dokumenterades byar och gårdsgrupper. Arbetet karakteriserades som ”intensivinsamling” och fältarbetarna åkte runt i skåpbil för att effektivera arbetet:

Fördelarna med bilen var givetvis bl.a. en mycket snabb och effektiv anskaffning av informanter och fotoobjekt. Backade en informant ut fanns följande informant alltid inom räckhåll. Övernattning och matlagning tog ingen extra tid i anspråk, emedan man kunde köra in på en skogsväg mellan två informanter antingen för övernattning eller för matlagning.⁴⁷¹

Folkloristisk insamlingsteknik

Under det sena 1970-talet samarbetade Folkkultursarkivets folklorister med folkloristiska institutionen vid Åbo Akademi som 1976–1978 förlade sina undervisningsfältarbeten till Åboland.⁴⁷² Sommaren 1976 var universitetsläraren Gun Herranen expeditionsledare och som mål valdes Houtskär med motiveringen att skärgårdskommunerna blivit styvmoderligt behandlade i fältsammanhang. De tidigare fältarbetena på orten, som gjorts i början av 1970-talet, motiverade också till fortsatta undersökningar. Avsikten var att bedriva s.k. ”allmän insamling” en term myntad av den finska folkloristen Lauri Honko.⁴⁷³

Med allmän insamling avsågs fältinsamling på orter där man tidigare inte samlat, eller vars tradition man inte kände till tillräckligt väl. Målet var att få en skissartad helhetsbild av traktens tradition. Allmän insamling var lämplig i undervisningssammanhang då även oskolade insamlare kunde delta, varav givetvis följde att slutresultatet kunde vara av varierande kvalitet. Mera avancerade former av insamling i Honkos system var genreinsamling och djupinsamling. Genreinsamling krävde att insamlaren kände den genreanalytiska metoden. Djupinsamling gällde ett begränsat samhälle, en grupp eller t.o.m. en enda person. Strävan var att samla traditionen i sin helhet så uttömmande som möjligt, också av passiva traditionsbärare. Här krävdes hög utbildningsnivå hos insamlarna. Ur djupinsamlingen kunde urskiljas teaminsamling (improviserad insamling som också kunde ske tvärvetenskapligt) och repertoarinsamling (rörande en enda sagesmans repertoar). Lokalinsamling gällde dels en lokalt bosatt insamlare som följaktligen ständigt kunde följa med utvecklingen på sitt fält och upprepad insamling gällde undersökning av traditionsförändringar.

Anne Bergman fältutrustad för Korpoexpeditionen 1977. (SLS 1221:6. Foto Ros-Mari Djupsund)

Termen djupundersökning användes flitigt vid Folkkultursarkivet under 1970-talet. Även teaminsamlingen var på tapeten medan genreinsamlingen och djupundersökningarna av en enda person inte stod på programmet. Efteråt har Bo Lönnqvist funderat över arkivets val av insamlingsprinciper. Lönnqvist hade via frågebrevsverksamheten fått kontakt med Berta Karlberg på Kökar som han under en period på närmare två veckor hade möjlighet att intervjua sommaren 1966.

Jag blev oerhört fascinerad av hennes sätt att berätta och om det är någonting som efteråt grämer mig med mina fältarbeten är det att man då inte förstod att man skulle ha kunnat ta människan som en helhet individuellt. Man frågade bara om den kollektiva traditionen, hur man firade midsommar och det ena och det andra. Man frågade inte efter hela hennes världsbild som Juha Pentikäinen senare gjorde med Marina Takalo. Om man hade förstått det då hade Berta Karlberg varit en som man hade kunnat göra en sådan studie av, men man begrep inte det.⁴⁷⁴

Bo Lönnqvist konstaterade senare att insamlingen vid denna tidpunkt styrdes av andra prioriteringar:

Under 60-talets slut var det två trender som man märkte. Ragna Ahlbäck sade alltid att ”det finns så lite” och Hjördis Dahl sade hela tiden att ”materialet måste kompletteras, materialet måste kompletteras”, ”det är ofullständigt, det är ofullständigt”. Och de kompletterade och kompletterade.⁴⁷⁵

När man 1977 under Anne Bergmans ledning gjorde en ny undervisningsexpedition till Korpo var det åter den allmänna insamlingen som gällde. Fältarbetarna märkte genast att man i Korpo inte var lika traditionsintresserad som i Houtskär. Frågelistan omfattade historisk tradition om fornlämningar och naturformationer samt folktro, folkmedicin och kyrklig tradition. Dessutom tog man detta år med livets och årets högtider. Listan inbegrep även frågor om lokal folknatur och synen på andra grupper, t.ex. sommargäster, finnar och zigenare.⁴⁷⁶

Svårigheterna med den fasta frågelistan påtalades i Henry Ahlfors fältberättelse. I många hus öppnade man inte ens dörren för fältarbetarna, och ifall man lyckades få någon att gå med på en intervju var berättandet trögt och misstänksamheten stor, speciellt mot bandspelarna. När man äntligen hittade någon välvilligt inställd person var det fiolen eller dragspelet som åkte fram, eller så började man berätta krigshistorier. Frågelistan ”tillhörde en helt annan intresse/upplevelsesfär/referensram än den som sagesmännen företrädde”, konstaterade Ahlfors.⁴⁷⁷

När arbetet fortsattes sommaren därpå var fältgruppen villrådig om vilka teman som skulle tas upp. Skulle man gå vidare med gamla ämnen, skulle man specialisera sig eller bli mera nutidsorienterad? Först när Anne Bergman nästan 20 år senare (1995) fortsatte sina fältstudier i Houtskär fick arbetet karaktären av det Honko kallade djupinsamling, repertoarinsamling och genreinsamling.⁴⁷⁸

En granskning av skärgårdens bärkraft – öbons villkor

Etnologins vetenskapliga ramar tänjdes långsamt. När huvudmotivet för insamlingsverksamheten inte längre var att rädda döende seder och bruk från glömskan måste man finna nya vägar. Nya aspekter som innovationer, det sociala perspektivet och nya begrepp som ”nutidstraditioner” och ”stadstraditioner” kom in. Lokalstudierna ställdes i fokus i forskning och fältstudier. Genom inriktning på lokalsamhället ville man fånga det stora genom det lilla och göra etnologin samhällsrelevant.⁴⁷⁹

Det systematiska fotograferandet av föremål i hembygdsmuseer inleddes redan under Folkkultursarkivets första verksamhetsår av Ragna Ahlbäck och fortsatte in på 1980-talet. På bilden gör Anna-Maria Åström anteckningar om föremål i Storspiks gårdsmuseum på Emsalö. (SLS 1045:10. Foto Ivar Nordlund)

Ett av Folkkultursarkivets projekt som är väldokumenterat vad gäller fältplaner och strategier är Öbons villkor som genomfördes på Pellinge.⁴⁸⁰ I årsberättelsen för 1978 beskrevs projektet så här: ”En omfattande maritimetnologisk undersökning har påbörjats i den nyländska skärgården. Centrala frågeställningar är utvecklingen av näringsstrukturen, byggnads- och föremålskulturen samt de ägorättsliga förhållandena i skärgården.” Fältgruppen bestod av Folkkultursarkivets etnologer och några med stipendiemedel avlönade insamlare (Marja Turkka och Anna-Maria Åström) samt Sol-Britt Kärkkäinen som bekostades av Ålands museum. Efter första årets förundersökning träffades man för att gå igenom fältplanerna och åhöra Bo Lönnqvists föredrag om Pellinges historia. Vid sidan om fältundersökningen skulle koloniseringen, demografin och genealogin undersökas arkivaliskt. Fältarbetarna fick stränga bud om att primärmaterialet skulle vara källkritiskt hållbart och kunna ge svar också på frågeställningar som ännu inte var formulerade. Öbornas villkor och anpassning skulle studeras utgående från ögruppens förändring och valda kulturelement: den sociala organisationen, näringslivet, bostaden och den materiella kulturen.

Varje deltagare hade sin egen frågeställning och frågelista. Mary-Ann Elfving hade hand om mathushållningen, Sol-Britt Kärkkäinen koncentrerade sig på föremålskulturen, projektledaren Bo Lönnqvist på ägo- och sedvanerätten samt den sociala organisationen, den andra projektledaren Ivar Nordlund tog sig an näringslivet och Anna-Maria Åström byggnadsskicket. Marja Turkka skulle mäta upp hus och Bertil Bonns fotografera och rita av föremål.

Varför Pellinge? I fältplanerna skulle alltid valet av undersökningsmål först motiveras. I Pellinge övergick den maritima miljön i den agrara. Befolkningen var tillräckligt stor och kommunikationerna av intresse – det fanns en färja och man planerade en bro till Storpellinge. Problemområdet beskrevs ambitiöst:

Projektet är inriktat på näringslivets och koloniseringens förutsättningar och anpassning till dagens livsstil. Öbons villkor analyseras genom samhällets strukturförändring. Koloniseringens förutsättningar och begränsningar samt demografiska omfattning analyseras mot ägo- och näringsrättsliga samt genealogiska strukturer.⁴⁸¹

Fältinsamlingen gjordes somrarna 1978–1980 och i ett PM daterat i september 1981 sammanställde Bo Lönnqvist några tankar kring den tilltänkta fältrapporten. ”Etnologernas uppgift blir att kritiskt nyansera frågan om skärgårdens bärkraft förr och nu.” Målsättningen var att med hjälp av etnologiskt material från Pellinge ögrupp i ett historiskt perspektiv 1500–1980 ge ett mera nyanserat svar på frågan: Hjälper man skärgården enbart genom att göra den i alla avseenden lik fastlandet?

I några artiklar har man rapporterat om fältarbetets resultat. Den svenska etnologen Anders Gustavsson, som deltog i arbetet sommaren 1980, anlade i tidskriften Skärgård ett kulturellt perspektiv på öbor och sommargäster i Pellinge. Han noterade också den stora nyttan med en forskningsbåt som Rödan och hoppades på fortsatt nordiskt samarbete inom skärgårdsforskningen.⁴⁸² I det nummer av Laboratorium för folk och kultur som Brages sektion för folklivsforskning tillägnade Ivar Nordlund på 50-årsdagen finns tre studier med anknytning till projektet och det uppföljande fältarbete som gjordes 1994.483 Bo Lönnqvist summerade här syftet med expeditionen:

En drivkraft för våra forskningar var – förutom den rena dokumentationen av ett starkt försummat forskningsfält: den nyländska skärgården – att kritiskt granska och vederlägga påståenden i de statliga betänkandena om skärgårdens tillstånd. Enligt vår mening hade de kommittéer som granskat skärgården ensidigt utgått från ett ekonomisk-teknokratiskt tänkande, en ”service-minded” utpräglat urban syn på skärgården, i total avsaknad av kunskap om den historiska bakgrunden.⁴⁸⁴

”Varen beredda ty fältarbetet är hårt och avslöjande ” – agraretnologi i Lassfolk by

I dag vet Folkkultursarkivet precis hur det ser ut i Lassfolk i Purmo. Gårdsgruppen är stereofotogrammetriskt avbildad. Varje gård är mätt och avritad. Varje möbel i gårdarna finns inritad på sin rätta plats. Man vet precis när Sanfrid lyfte in det nya bordet. Man vet precis när Alvar köpte sin rutiga skjorta eller när Hanna fick det första morsdagskortet. Det kortet har man också fotograferat av.⁴⁸⁵

Så här skrev man i Vasabladet den 14 juni 1979 om det fältarbete i Purmo som Folkkultursarkivets etnologer och folklorister gjorde somrarna 1979–1980. I mötet med medierna blir forskare tvungna att enkelt och klart beskriva vad de egentligen håller på med, så även här. Ivar Nordlunds svar på journalistens fråga var att arkivet kort sagt ville veta varför Lassfolk i dag såg ut som det gjorde. Man ville genom fältarbetet arbeta sig bakåt i tiden för att få reda på vad som påverkat utvecklingen.

Jakobstads museum var samarbetspartner och från arkivet deltog fem personer. Djupundersökningen skulle ske från den 30 juni till den 10 augusti 1979 och en kompletterande efterundersökning i maj 1980.486 Den detaljerade fältplanen motiverar orts- och ämnesval:

•  Val av undersökningsobjekt: I egenskap av centralarkiv för finlandssvensk folkkultur bör FKA vid val av forskningsobjekt fästa avseende vid såväl ämnesmässiga som regionala och rent resursmässiga spörsmål.

•  Motiv till undersökningen: Det saknas uppgifter om jordbruk från 1950-talet till nutiden från norra Österbotten.

•  Fältarbetets karaktär: Undersökningen är inriktad på förändringen. I fältplanerna ingår de från ”Öbons villkor” bekanta formuleringarna om källkritisk värdering och målet att skapa ett material som kan ge svar på i dag oformulerade frågeställningar.

•  Målet med undersökningen: att analysera och förklara förändringen av valda kulturella sociala och andliga komponenter i en agrar by under tidsperioden 1900–1980. Man analyserar följande kulturella system och deras element: näringarna, hushållningen, föremålen och fritiden.⁴⁸⁷

Den långa planeringslistan utmynnade i punkt 17: ”Varen beredda ty fältarbetet är hårt och avslöjande.”

I arkivets informationsblad SLS-Arkiv presenterades fältarbetet kort av Anne Bergman. Lassfolk beskrevs som en levande by med många unga familjer. Den välbevarade bymiljön från slutet av 1800-talet var lätt att överblicka och så gott som alla personer i byn kunde intervjuas, t.o.m. flera gånger. Projektets övergripande tema var ”tiden som resurs”, dvs. tidsanvändningen förr och nu.⁴⁸⁸ Förändringarna i tidsuppfattningen, synen på arbete och fritid samt hushållningen och matvanorna efterfrågades. Byn som helhet fotograferades och uppmättes, man utförde fotogrammetrisk uppmätning och fotograferade byn uppifrån med hjälp av en 47 meter hög skylift. Resultatet av undersökningen har bara delvis redovisats. Anne Bergman behandlade 1991 sitt fältmaterial i artikeln ”Fritiden i en österbottnisk bondby”. Hon kunde konstatera stora förändringar i tidsanvändningen under den studerade tidsperioden, främst bland barnen och ungdomarna. Intervjumaterialet gav också nya definitioner på begreppet fritid och belyste rådande manliga och kvinnliga arbets- och umgängesmönster.⁴⁸⁹

Ett centralarkiv med vetenskaplig specialisering

Under 1970-talet definierades arkivets roll på många plan. Hösten 1972 utspelades en intressant diskussion om arkivpersonalens skyldighet att betjäna massmedia. Finlands Rundradio hade vänt sig till arkivet med önskan om att personalen skulle göra en serie radioprogram om folktraditioner. Den ökade arbetsbörda detta innebar hälsades inte med odelad entusiasm, varöver radiochef Joan Harms uttryckte sin förvåning. Intresset för folktraditioner var ju stort bland allmänheten och radion hade därför ”uppfattat det som en programpolitisk målsättning att sprida kunskap om folkkulturen”. Då hade man givetvis vänt sig till expertisen vid Folkkultursarkivet. Harms skrev att man utgått från att ”FKA hyser ett verkligt intresse för att sprida information om folkkulturen till folket utan att få speciell ersättning för det. Inte kan det väl ligga i arkivets intresse att resa så oöverstigliga hinder i form av orimliga ersättningskrav att ett samarbete med radion omöjliggörs?”⁴⁹⁰

Visserligen hade arkivet status av ett centralarkiv som uttryckte både vilja och intresse för att axla övergripande ansvar i olika frågor. Men vad gällde rollen av folkbildare och underhållare i massmedia var situationen oklar. Från arkivets sida ville man nu en gång för alla utreda personalens plikt och ansvar att utföra denna form av upplysningsverksamhet och man utarbetade därför ett förslag till regler för FKA:s ställning till massmedia.⁴⁹¹ Att göra radioprogram baserat på traditionsmaterial inbegrep också andra svårigheter än skälig avlöning av experterna. Det gällde att inhämta lov av inspelade sångare och berättare innan materialet spelades upp i radio. Det var också viktigt att den arkivarie som medverkade i ett program skulle presenteras som en ”vetenskaplig konsulent från Folkkultursarkivet”. Kontroversen lämnade inga långvariga spår i arkivets mediekontakter. Med tiden har upplysningsverksamheten i medierna blivit en del av varje arkivaries arbetsbild och arkivets personal strävar efter att erbjuda specialiserad sakkunskap om ett brett urval ämnen.

En sammanställning av Folkkultursarkivets fältarbeten 1984 vittnar om tematisk mångfald och regional spridning. (SLS-Arkiv 12/1984)

År 1975 började Folkkultursarkivet tilldelas statsunderstöd. Året innan hade tjänstemännen fått i uppdrag att utarbeta noggrannare instruktioner för arkivet. I den promemoria personalen under Ragna Ahlbäcks ledning sammanställde föreslogs att traditionsvetenskapliga nämnden delades i tre kommittéer (för etnologi, folkloristik och språk) vilka tillsammans bildade en nämnd som endast sammankom för beslutande av gemensamma ärenden. Man ville på detta sätt möjliggöra en större vetenskaplig specialisering.

I ansökningar till olika instanser gällde det att kort och kraftigt definiera vad som var det centrala i verksamheten. Formuleringarna är därför av intresse i historiskt perspektiv. I statsansökan om nya tjänster 1975 beskrevs insamlingen vid arkivets tre avdelningar för etnologi, folkloristik och språk så här:

Folklivsavdelningen handhar uppgifterna att registrera och komplettera arkivets omfattande samlingar gällande materiell kultur, d.v.s. byggnadsskick, näringsliv, matordning, dräktskick m.m. samt befolkningens seder och bruk. De senaste åren har arbetet koncentrerats på undersökningar av utvalda industri-, bruks-, herrgårds- och yrkesmiljöer.

Folkminnesavdelningen har till uppgift att samla in och registrera finlandssvensk folkdiktning bl.a. sagor, sägner, gåtor, ordstäv samt folktro och folkmusik. Arbetet har speciellt inriktats på musiken, och samtliga levande spelmäns hela repertoar har spelats in på band. Avdelningen har utgett 4 grammofonskivor.

Namnavdelningens arbetsfält är de svenska ortnamnen och personnamnen i Finland. Vid avdelningen granskas det svenska namnskicket på nya kartblad, och vidare bereds de ärenden gällande nya ortnamn och byten av personnamn i vilka sällskapets språkvetenskapliga kommitté avger utlåtanden till myndigheterna.⁴⁹²

Fortfarande styrdes många insamlingsprojekt av uppfattningen att det fanns luckor i kulturdokumentationen och att tillvaratagandet av en försvinnande kultur brådskade. När Ivar Nordlund somrarna 1973–1974 i sällskap med Kurt Zilliacus och Per-Henrik Solstrand åkte runt med forskningsbåten Rödan noterade han att öarna ute i skiftet snart skulle vara avfolkade. Han skrev i sin fältberättelse: ”Vill FKA ha några rester av en mycket gammal skärgårdskultur insamlad är det faktiskt nu i elfte timmen. Det kan gå att få in traditionsmaterial ifall det sker inom en mycket snar framtid.”⁴⁹³

Senare hälften av 1970-talet präglades som redan beskrivits av expeditionerna. Avdelningarna tävlade dessutom om att fylla sina verksamhetsplaner med ett brett register olika teman. Folklivsavdelningen inledde en undersökning av Tolkis cellulosafabrik och industrisamhälle. Andra teman var frågelistor om ”Skutseglation i östra Nyland”, ”Båtar och båtbygge”, ”Klädedräkten under 1900-talet” och ”Älgjakt”. Man dokumenterade stadstraditioner i Borgå, fotograferade en sterbhusauktion, inventerade herrgårdar och fotograferade föremål i hembygdsmuseerna. Fältstipendiaterna var också många.

Folkminnesavdelningen koncentrerade sig på spelmansinventeringar och undersökningar av nöjen, nyårsrevyer och fritidsaktiviteter. Man inledde också filmning av folklig dans.⁴⁹⁴ Samarbetsprojektet ”Vår tids rykten och sägner” var ett försök att länka in frågelistverksamheten på ett tema som var aktuellt i hela Norden, den nya berättartraditionen med urbana skräck- och skämtmotiv. Finska Litteratursällskapet och Nordiska museet sände ut samma frågelista och i pressen poängterades det att Folkkultursarkivets deltagande var speciellt viktigt då arkivet hade rollen av förbindelselänk mellan de finska och rikssvenska traditionsblocken.⁴⁹⁵ Förfrågan väckte inget större intresse bland arkivets meddelare och bara 22 svar kom in.⁴⁹⁶

Ekenäs var somrarna 1984–1986 föremål för arkivets urbanetnologiska projekt Stad och omland. Fälttruppen bestod sommaren 1986 av Petra Hakala, Anna-Maria Åström (projektledare), Per-Gunnar Johansson, Carola Ekrem och Gunilla Weckström som fotograferade gruppen vid ankomsten till Ekenäs station. (SLS 1516:1060)

Kontinuitet och nutidsorientering

1980-talet kännetecknades av kontinuitet i insamlingsverksamheten, men även av nyorientering med nya tyngdpunktsområden. Inom folklivsavdelningen grupperade man projekten tematiskt inom agraretnologiska, urbanetnologiska och maritimetnologiska undersökningar. De sistnämnda underlättades av att dispositionsrätten för Rödan överfördes till folklivsavdelningen. Ivar Nordlund beskrev hur förfogandet över en forskningsbåt påverkade insamlingsverksamheten:

Till de positiva sidorna hör de oändliga fältarbetsmöjligheterna båten erbjuder. Kost och logi är på detta sätt ständigt avklarade, tidtabellerna är anpassningsbara. Informanterna är intresserade av båten och kan inte förbereda sig på vårt besök (!). Flexibel i tid och rum. Till det negativa hörde vid sidan om vissa tekniska skavanker och den kontinuerliga översynen forskningsbåten behöver det faktum att Rödan eventuellt på lång sikt kan påverka avdelningens val av insamlingsobjekt.⁴⁹⁷

Också den urbanetnologiska verksamheten inleddes med full kraft. Stadsdokumentation hade i många år bedrivits av arkivets stipendiater, men med Kasköprojektet satsade man på en bred undersökning av en stad. Arkivet samarbetade med docent Matti Räsänen vid Jyväskylä universitet och fältarbetet, som omfattade både intervjuer, frågelistor, fotografering, teckning och uppmätning, inleddes 1980. Fem år senare utkom slutrapporten Kaskö. Kontinuitet och förändring i en småstad. I sin inledning beskrev Matti Räsänen varför det uttryckligen i Kaskö var lämpligt att testa en analytisk modell för granskning av urbana kulturella förändringar.⁴⁹⁸ Staden var till areal och befolkningsmängd liten och därmed hanterlig att undersöka. Det andra industrialiseringsskedet i Kaskö låg så nära i tiden att det var lätt att dokumentera via intervjuer. Den finska inflyttningen i samband med etablerandet av Metsä-Botnias fabrik hade förändrat den tidigare enspråkigt svenska småstadens karaktär. Ett huvudtema var således att klarlägga hur det förindustriella Kaskö förändrats till följd av industrialisering och modernisering. Också kulturmötet mellan infödda stadsbor och inflyttade undersöktes.

Urbanetnologin sågs i tidens anda som en angelägen verksamhetssektor och under de kommande åren ansökte arkivet upprepade gånger om en urbanetnologtjänst. I årsberättelsen för 1981 kunde folklivsavdelningen konstatera att ”fältinsamlingen förskjutits mot urbanetnologiska områden”. Med frågelistan ”Livet i staden” hoppades man också utöka arkivets meddelarnät med flera stadsbor.⁴⁹⁹ Det var dags att inleda en grundlig dokumentation av den svenska stadskulturen i landet. ”Arbetslivet kan analyseras i sig, men boendet, vardagslivet, fritidssysslor och kontaktnät bland stadsborna äger kanske ett ännu större intresse. Man strävar samtidigt att ge ett helhetsperspektiv på stadskulturen”, skrev Anna-Maria Åström. Arkivet sammanställde en liten skrift med temat stadskultur och för det tvåspråkiga fältarbetet i Kaskö översattes delar av den också till finska.⁵⁰⁰ Ett led i de urbanetnologiska undersökningarna var också arbetet i s.k. stadsdelsgrupper i samarbete med Helsingfors stads kulturcentral 1981–1986. Vid sammankomsterna diskuterades ämnen som bostadsval, flyttningar, fritid, föreningsliv och nöjen, service och kommunikationer.⁵⁰¹

I januari 1983 ansökte arkivet åter om en urbanetnologtjänst och nu inhämtades rekommendationer av professor Päiviö Tommila, docenterna Matti Räsänen och Bo Lönnqvist, museichef Pekka Toivanen och överdirektör Carl Jacob Gardberg.⁵⁰² I utlåtandena presenterades stadsetnologin som ett centralt forskningsområde med metoder utvecklade främst i Tyskland. Det ansågs viktigt att inleda undersökningarna i Finland så länge den äldre stadskulturen i kuststäderna ännu kunde studeras. Folkkultursarkivets insats beskrevs som central då ju svenska var det officiella språket i de flesta av våra städer ända till slutet av 1800-talet.

Trots alla goda motiveringar fick man aldrig en tjänst i urbanetnologi. I stället äskades för en historikerbefattning gemensam för Folkkultursarkivet och Allmänna arkivet (från 1993 Historiska och litteraturhistoriska arkivet), en nyordning som kunde möjliggöra samarbete kring ”oral history”, ett begrepp i tiden. I ansökan underströks att historisk sakkunskap ofta var viktig vid planeringen av insamlingsprojekt.⁵⁰³ Inte heller en sådan befattning realiserades. Sedan 1995 har emellertid arkivchefen varit historiker som bidragit med historiska kapitel i undersökningarna Bo på Bergö (2001) och Turism och tradition på Åland (2008).

En större gemensam satsning för etnologer och folklorister var Ekenäsexpeditionen som genomfördes 1984–1986 under ledning av Anna-Maria Åström. Som lokal kontakt fungerade Ekenäs museum. Projektplanen omfattade fyra huvudteman: staden som social helhet, kontakter mellan land och stad, inflyttning och anpassning till staden och kontakter till omvärlden via i staden tillfälligt boende grupper (seminarister, studerande, rekryter och militärer).⁵⁰⁴ Sommaren 1985 koncentrerades dokumentationen till industrierna i Ekenäs och 1986 intervjuades också ungdomar i staden.⁵⁰⁵ Fältarbetet var noga strukturerat och förberedelserna minutiösa, här ett utdrag ur fältplanen:

Varje intervjuare specialiserar sig på någon ämneskombination, t.ex. kontakter mellan land och stad, och försöker bekanta sig med temat genom att utarbeta frågor och ”läsa in sig på området”. Intervjuobjekten väljs med tanke på dessa teman, men ifall den planerade tematiken inte faller sig lägligt med tanke på den intervjuades erfarenheter bör man vid behov kunna intervjua om andra områden, t.ex. stadslivet i allmänhet.⁵⁰⁶

Även arkivets folklorister tog upp nya undersökningsteman. Berättartraditionen med fokus på life story-berättandet, ett intresseområde i tiden, blev föremål för olika fältinsamlingar, såsom livsloppsintervjuer gjorda med pensionärerna på ålderdomshemmet Norrberga i Hangö.⁵⁰⁷ Undersökningen av den finlandssvenska koloniträdgården i Brunakärr i Helsingfors var ett tema som lånats av rikssvenska etnologer.⁵⁰⁸

Arkivet har värnat om en kontinuitet i sin frågelistverksamhet. Med jämna mellanrum ställs nya åldersgrupper frågor om grundläggande teman som arbetsliv, klädkultur, mathushållning, festseder, berättande och livslopp. Samtidigt gäller det att iaktta samtiden och dokumentera innovationer. Så blev de i Finland nya festerna alla hjärtans dag, Halloween och baby shower föremål för fältundersökningar och enkäter genast då de noterats i den finlandssvenska miljön.⁵⁰⁹ Valet av undersökningsteman styrs ofta av influenser och idéer i tiden. Liksom för föregångarna i Svenska litteratursällskapets och senare Folkkultursarkivets insamlingsverksamhet spelar kontakterna till arkiv- och universitetskollegerna i Finland och utlandet en viktig roll när det gäller att lägga upp insamlingsstrategier för framtiden. Arkivarierna har aktivt deltagit i olika finska och nordiska forskarnätverk kring festsed, berättartradition och barnkultur och här hämtat inspiration till nya projekt.⁵¹⁰ Medverkan i de skandinaviska nätverken kring frågelistverksamheten har påverkat förnyandet av denna centrala, men högst föränderliga insamlingsmetod.⁵¹¹

Barns folklore och berättande har genom åren varit ett centralt tema i Folkkultursarkivets insamlingsverksamhet. Här intervjuas elever i Bergö lågstadium våren 1996 av Carola Ekrem. (SLS 1839:503. Foto Janne Rentola)

Precis som för litteratursällskapets tidiga traditionsinsamlare är den goda kontakten till fältet det viktigaste. Den gamla målgruppen ”allmogen” har ersatts av ”allmänheten” i bred och vittomfattande betydelse. Fältarbetet kan även i dag ha karaktären av en expedition till det okända. Kartläggandet av olika åldersgruppers och subkulturers traditionsmönster kräver förberedande studier och lyhörd fältteknik. Fältintervjun, mötet mellan människor där ett material skapas tillsammans, är sig rätt lik genom tiderna.

Då Svenska litteratursällskapet sände ut sina första fältstipendiater skedde det under övertygelsen att arbetet brådskade. De gamla folktraditionerna ansågs vara utdöende och målet var att ta tillvara så mycket som möjligt av de försvinnande skatterna. I dag är situationen en annan. Vi har insett att folktraditionen inte tar slut, utan finner nya former och mönster. I dag är brådskan ingen drivkraft längre. Men dagens folktradition är förgänglig på ett annat sätt. Folkloren lever naturligtvis som tidigare i det traditionella umgänget människor emellan, men också i en svårgripbar nätvärld av flyktig och temporär karaktär. ”Än hittas skatter”, jublade insamlarna på 1930-talet medan insamlarna ännu i början av 1970-talet var på jakt efter ”en fullständig dokumentation utförd i elfte timmen”. Även för dagens traditionsinsamlare är dokumentationsberedskapen en utmaning. Men orden ”brådska”, ”fullständighet” och ”skatt” har fått nya, ibland odefinierade betydelser.

Insamling av dialekter och ortnamn under 125 år

Pamela Gustavsson

INSAMLING AV DIALEKTER OCH ORTNAMN UNDER 125 ÅR

”För att främja svenska språkets studium”

Dialekter och ortnamn med i litteratursällskapets program

De äldsta uppteckningarna av finlandssvensk dialekt är från 1700-talet och består dels av dialektord och språkprov som ingår i kortfattade notiser i sockenhistoriker från olika håll i Svenskfinland, dels av en lista ord på Kronobydialekt sammanställd av H. G. Porthan. Under mitten av 1800-talet förmedlades finlandssvenska dialektord för J. E. Rietzs Svenskt dialektlexikon. Ordbok öfver svenska allmogemålet som utkom 1862–1867 i Sverige, och vid samma tidpunkt undersökte A. O. Freudenthal på 1860- och 1870-talet de nyländska och de österbottniska dialekterna och samlade material om dem. År 1874 tog A. O. Freudenthal initiativ till grundandet av Svenska landsmålsföreningen i Finland och bildade den efter mönster av de landsmålsföreningar som kommit till inom studentnationerna i Uppsala på 1870-talet. Landsmålsföreningen började samla in material som kunde ”bidraga till en noggrann kännedom om de svenska allmogemålen i Finland, såsom deras ordförråd och talesätt, ordspråk, gåtor, sägner, skrock m.m.”. Landsmålsföreningen samlade dialektkunniga studerande som träffades regelbundet för att hålla föredrag om dialekter, folkdiktning och folktro och diskutera sina egna dialekter. Under somrarna gjorde medlemmarna fältarbete och samlade in material. Landsmålsföreningens verksamhet pågick in på 1900-talet, men insamlingsverksamheten var som livligast under 1870–1880-talet.¹

När Svenska litteratursällskapet i Finland grundades 1885 fortsatte litteratursällskapet det arbete som Landsmålsföreningen inlett och insamlingen av dialekter fick från början en synlig plats i verksamheten. Dialekterna nämndes redan i litteratursällskapets första stadgar: litteratursällskapet skulle ”främja svenska språkets studium och rätta begagnande” bland annat genom ”undersökning af landets svenska dialekter”². Ortnamnen kom även de tidigt med i litteratursällskapets insamlingsprogram. Redan 1888 uppmanade Isak Smeds, litteratursällskapets första stipendiat, i sin reseberättelse sällskapet att åta sig uppgiften att samla in och tolka Finlands ortnamn. Styrelsen ansåg att uppgiften var för omfattande att inledas med en gång, men konstaterade att även insamling av ortnamn ”framdeles skulle föreläggas litteratursällskapets stipendiater”. Tio år senare, 1899, inrättades ett stipendium som därefter årligen anslogs för uppteckning av ortnamn i en socken.³

Dialekt- och ortnamnsinsamlingen vid Svenska litteratursällskapet har under olika tider organiserats och letts på olika sätt. Den första dialekt- och ortnamnsinsamlingen skedde inom ramen för Folkloristiska kommitténs verksamhet och kommittén utsåg stipendiater både för folkloristisk och språkvetenskaplig insamling. År 1910 lyftes den språkvetenskapliga insamlingen fram och en egen kommitté för den grundades. Språkvetenskapliga kommittén fick till uppgift att ”behandla frågor rörande ortnamnsforskning, undersökning av dialekter och andra arbeten av språkvetenskaplig natur”. Kommittén hade inledningsvis fyra medlemmar men utökades efter bara några månader med en femte medlem. Medlemmarna var professorer och lärare i nordisk filologi eller svenska språket och, som särskilt framhölls, med hänsyn till ortnamnsforskningen var en av de första medlemmarna också historiker.⁴

Språkvetenskapliga kommitténs verksamhet följde samma mönster som Folkloristiska kommitténs, men med flera stipendier för dialekt- och ortnamnsinsamling att dela ut än tidigare. Språkvetenskapliga kommittén hade som uppgift att anslå och fördela stipendier för dialekt- och ortnamnsinsamling, ta emot och lösa in samlingar och granska det inkomna materialet fram till 1937. Då omorganiserades och utvecklades litteratursällskapets insamlingsarbete och Folkkultursarkivet grundades och övertog den dialektologiska insamlingen. Vid Folkkultursarkivet fick den språkliga insamlingen en stark position i och med att den ena av de två tjänsterna som inrättades var en amanuenstjänst i dialektologi.⁵ Språkvetenskapliga kommittén fortsatte att verka parallellt med Folkkultursarkivet, med ortnamnsinsamling som huvudsaklig uppgift. Under 1940-talet utökades kommitténs uppgifter då den fick till uppgift att granska de svenska ortnamnen på Lantmäteristyrelsens nya grundkartor. Från och med 1960-talet gav kommittén också utlåtanden i namnfrågor.⁶

År 1966 beviljades Svenska litteratursällskapet statliga anslag för att inrätta en avdelning för undersökning av Finlands svenska ortnamn. Namnavdelningen inrättades under Folkkultursarkivet och verkade där till 1976 då verksamheten övergick i den nygrundade Forskningscentralen för de inhemska språken.⁷ Då inrättades i stället Språkavdelningen vid Folkkultursarkivet med uppgift att fortsätta dialektinsamlingen. År 1992 fick Språkavdelningen ett eget reglemente inom ramen för Folkkultursarkivets verksamhet och bytte namn till Språkarkivet. En självständig enhet blev Språkarkivet 2003.8

Språkvetenskapliga kommittén, som lade grunden för Svenska litteratursällskapets insamling av dialekter och ortnamn, fortsatte att verka också efter att arkivet helt och hållet tagit över den konkreta insamlingsverksamheten. Kommittén fungerade både under Namnavdelningens och under Språkavdelningens tid som sakkunnigorgan för insamlingen och verksamheten. Fram till 1986 var kommittén också sakkunnigorgan i person- och släktnamnsfrågor.⁹ År 1998 lades kommittén ner efter att en språkvetenskaplig nämnd, utan anknytning till arkivet, inrättades vid litteratursällskapet.¹⁰

De första samlingarna

De första språksamlingarna som tecknades upp för Svenska litteratursällskapet innehåller framför allt dialektord och beskrivningar av dialekters ljud- och formlära, vilket även var det mest framträdande i de dialektmonografier som publicerades inom dialektforskningen i Finland i slutet av 1800-och början av 1900-talet.¹¹ Litteratursällskapets första stipendiat Isak Smeds gjorde 1888 dialektords- och även ortnamnsuppteckningar i Vittisbofjärd i Satakunta. Hans sammanställning Ordlista öfver Hvittisbofjärdsmålet följdes av flera ordförteckningar från andra håll. Redan året därpå tecknade Johannes Klockars upp samlingen Ordbok öfver Malaksmålet och Janne Thurman Samlingar af ord ur Pargas-målet. År 1891 samlade Selim Perklén in ord från Ingå, Sjundeå och Kyrkslätt, 1895–1896 lämnade K. P. Pettersson in Nagumålets ordbok med förklaringar och 1902 kunde litteratursällskapet foga Ordbok öfver Sibbåmålet sammanställd av V. E.V. Wessman till sina samlingar. Vid sidan av orduppteckningarna sammanställdes flera grammatiköversikter, bl.a. Borgåmålet, ljud- och formlära av Karl Alexander Björksten 1890 och Nagumålets språklära, även den innehållande ljud- och formlära, av Karl Petter Pettersson 1893.12 Efter att ett stipendium för insamling av ortnamn införts 1899 dominerade ansökningarna för ortnamnsuppteckning, men insamlingen av dialekt fortsatte och litteratursällskapet både tog emot ansökningar för dialektinsamling och erbjöds att lösa in flera omfattande dialektsamlingar.

Två av de omfattande dialektordssamlingarna kom att engagera Svenska litteratursällskapet mera än andra. År 1895 hade litteratursällskapet löst in en förteckning över dialekten i Nagu i Åbolands skärgård sammanställd av folkskolläraren Karl Petter Pettersson. Samlingen Nagumålets ordbok med förklaringar innehöll 20 224 ord, enligt inledningen alla i Nagumålet förekommande ord, ord som antingen skrivs eller uttalas annorlunda än motsvarande ord i högsvenskan och ord som inte har någon motsvarighet i högsvenskan. Eftersom Pettersson vistats på sjön innehöll ordboken även ett stort antal termer och benämningar med anknytning till sjömansyrket. Pettersson sammanställde senare en ännu utförligare ordlista över dialekten i Nagu som han donerade till föreningen Svenska bildningens vänner i Åbo. Den senare samlingen ville litteratursällskapet gärna se bland sina samlingar och 1914 fick man också möjlighet att efter anhållan ta emot den till sitt arkiv som deposition. Den senare versionen av ordboken innehöll 52 000 ord börjande med Abbe ’Albert’ och slutande med Ourfjärdn ’egennamn på en fjärd mellan Pargas och Nagu’.¹³

Stipendiaten Johannes Klockars samlade 1889 in dialektord i Malax. Samlingen Ordbok öfver Malaksmålet innehåller 1 453 ord som börjar på bokstäverna A till och med H. Samlingen är skriven med landsmålsalfabetet. (SLS 9b. Foto Janne Rentola)

Den andra samlingen som upptog litteratursällskapet var den ovan nämnda ordlistan över dialekten i Malax i södra Österbotten. År 1889 hade Johannes Klockars beviljats ett stipendium för att bedriva dialektforskning i Malax socken där, som han beskrev i sin ansökan, ”målet bär en synnerligen ålderdomlig prägel, hvilken numera är stadd i aftagande”. Senare samma år lämnade han in ett material bestående av 1 453 ord renskrivet under namnet Ordbok öfver Malaksmålet. Ordboken omfattade dock bara ord som började på bokstäverna A–H och Klockars beviljades ytterligare ett stipendium för att fortsätta arbetet. När han avled 1932 hade det resterande materialet ännu inte lämnats in och litteratursällskapet var mån om att också få in den andra hälften av ordboken. Man var i kontakt med Johannes Klockars dödsbo, men trots att det fanns en halvfärdig ordbok som litteratursällskapet ansåg sig ha rätt till, lyckades man inte infoga den i sina samlingar. Materialet har inte heller senare lämnats in till litteratursällskapet.¹⁴

Både Karl Petter Pettersson och Johannes Klockars har flera samlingar i arkivet. Pettersson kallade ordboken över dialekten i Nagu sitt livsverk, men han räknas även till arkivets stora insamlare med omfattande samlingar av både dialekt- och traditionsmaterial. Åren 1890–1896 lämnade han in sammanlagt tretton samlingar, samtliga från Nagu. Hans dialektuppteckningar består förutom de redan nämnda ord- och grammatikuppteckningarna av en översättning av ett bibelstycke till Nagudialekt. Hans traditionsuppteckningar innehåller över 1 000 sidor uppteckningar av sagor, sägner, visor, lekar och gåtor m.m. och han har också bidragit till samlingarna med utförliga beskrivningar av byggnader och redskap.¹⁵ Av Johannes Klockars finns i arkivets samlingar förutom ordboken över Malaxdialekten även ortnamnsuppteckningar från Malax och flera föredrag om framför allt Malaxdialekten som han hållit för Svenska landsmålsföreningen samt en samling innehållande visor från Malax.¹⁶

Till de äldsta språksamlingarna i Svenska litteratursällskapets arkiv hör också Svenska landsmålsföreningens samlingar från 1870–1890-talet som överläts till litteratursällskapet 1908.17 Landsmålsföreningens samlingar innehåller ett varierat slag av material: dialektordsuppteckningar och grammatikredogörelser, uppteckningar av finlandismer, sveticismer och ortnamn samt föredrag som hållits på föreningens möten. Det var i första hand de svenska dialekterna i Finland som landsmålsföreningen undersökte, men medlemmarna uppmanades också att ägna uppmärksamhet åt de svenska dialekterna i Estland och flera av dem samlade in material i Estland.¹⁸ En av de som intresserade sig för det estlandssvenska var Herman Vendell som gjorde dialekt- och traditionsuppteckningar i så gott som hela det estlandssvenska området. I hans samlingar finns orduppteckningar från Dagö, Nuckö, Ormsö, Rågöarna, Nargö, Vippal och Runö som han tecknade upp under tre resor till de estlandssvenska områdena 1871–1881. Herman Vendell reste också till Gammalsvenskby i Ukraina och gjorde uppteckningar där.¹⁹ Landsmålsföreningens och litteratursällskapets äldsta samlingar kom även att utgöra grunden för Herman Vendells Ordbok över de östsvenska dialekterna från 1904–1907 och senare V. E.V. Wessmans Samling av ord ur östsvenska mål. Tillägg till H. Vendells ordbok över de östsvenska dialekterna som utgavs 1925–1932 av Svenska litteratursällskapet.

Grunden för ett ortnamnsarkiv läggs

Under de första åren, innan stipendier uttryckligen för ortnamnsinsamling infördes, tog Svenska litteratursällskapet emot endast ett fåtal samlingar innehållande ortnamn. Till dem hörde en samling från Replot och Vasa skärgård upptecknad av Hugo R. A. Sjöberg 1897 och Isak Smeds uppteckningar från Norrmark, Hvittisbojfärd och Sastmola i Satakunta 1888. Av landsmålsföreningens omkring tio samlingar innehållande uppteckningar av eller föredrag om ortnamn återfinns några ännu äldre uppteckningar, bland dem arkivets äldsta ortnamnssamling G. E. Lindströms samling av gårdsnamn och bomärken i Helsinge och Esbo i Nyland från 1879.20

Efter att litteratursällskapet 1899 inrättat ett årligt stipendium för uppteckning av ortnamn i en socken utökades ortnamnssamlingarna regelbundet. Från de tio första åren finns det tretton samlingar från Åboland, Åland, Nyland och Österbotten. De första ortnamnsstipendiaterna var Alfons Takolander som samlade in ortnamn i Saltvik på Åland 1899, K. H. Knuts som samlade in ortnamn i Bromarv i västra Nyland år 1900 och Probus Karlsson som samlade in svenska ortnamn i Sastmola och Hvittisbofjärd 1901. En av de tidiga stipendiaterna, Hugo Ekholm, återkommer flera år. År 1902 samlade han ortnamn i Snappertuna i västra Nyland, 1904 i Hitis i Åbolands skärgård och 1907 och 1909 i Ingå i västra Nyland.²¹ År 1910 utökades litteratursällskapets stipendier för insamling av ortnamn till två stipendier per år och insamlingstakten var jämn, mellan åren 1910 och 1935 tecknades ortnamn upp från ett femtiotal orter. Intresset för stipendierna var stort och flera stipendiater återkom och tecknade upp namn i flera socknar.

Förteckning över litteratursällskapets ortnamnsinsamlingar 1910–1934

En förteckning över de ortnamnssamlingar som Svenska litteratursällskapet tog emot under åren 1910–1934 illustrerar insamlingen, insamlingstakten och hur insamlingen var spridd över språkområdet. Efter 1935 avtog insamlingstakten.

1910 | Väinö Solstrand, Ortsnamn från Houtskär samt Aspö by i Korpo, 4 345 namn
1910 | V. E. V. Wessman, Förteckning över ortsnamnen i Ekenäs landsförsamling, 3 478 namn
1910 | Adolf M. Winberg, Ortnamn från Odensö rusthåll i Pojo socken, 98 namn
1911 | Väinö Solstrand, Ortnamn från Kökar och Sottunga, 2 948 namn, 1911
1913 | Peder Nordenson, Byanamnen från Finströms socken på Åland, 2 250 namn
1913 | Lennart Söderlund, Ortsnamnen i Gamlakarleby socken, 2 820 namn
1913 | Nagu ungdomsförening, Ortnamnen i Nagu, 4 691 namn
1914 | Birger Jansson, Ortnamn i Kyrkslätt, 5 700 namn
1914 | Ivar Westman, Omkring 4 350 ortnamn från Sjundeå socken
1915 | Ivar Westman, Ortnamn i södra Karislojo, 666 namn
1915 | Ivar Westman, Ortnamn i södra Lojo, ca 400 namn
1915 | Ivar Westman, Ortnamnen i Karis, 4 145 namn
1915 | Birger Jansson, Ortnamn i Esbo, ca 3 500 namn
1916 | V. Dahlbo, Ortnamn från Pörtom, 413 namn
1917 | Agnes Ahlblad, Ortnamnen i Pojo socken, 2 965 namn
1917 | Birger Jansson, Ortnamnen i Lappträsk, 3 835 namn
1917 | Birger Jansson, Ortnamnen i Liljendal, ca 2 000 namn
1918 | V. E. V. Wessman, Ortnamn upptecknade i Sibbo socken, 9 260 namn
1918 | Agnes Ahlblad och Elna Madsén, Ortnamnen i Tenala socken, 6 145 namn
1918 | Agnes Ahlblad och Elna Madsén, Ortnamnen i Kimito socken, 5 906 namn
1919 | Runar Lemberg, Ortnamn insamlade i Pargas socken, 2 390 namn
1919 | Agnes Ahlblad, Ortnamnen i Västanfjärd, 2 337 namn

1920 | J. G. Nordman, Förteckning över ortsnamn inom Sideby socken, 414 namn
1920 | M. L. Granö, Ortsnamn i Teerijärvi socken, 703 namn
1921 | Runar Lemberg, Ortnamn i Geta och Sund socknar, 1 895 namn
1921 | Thyra Rhenqvist, Ortsnamn från Finby kommun, 2 260 namn
1922 | Ragnar A Krook, Ortnamn i Närpes socken, 2 401 namn
1922 | Konstantin Sjöström, Ortnamnen i Dragsfjärd, ca 1 500 namn
1924 | Birger Bondestam, Ortnamn i Lemland, 632 namn
1925 | Felix Andersson, Ortsnamn från Stor-Pellinge, 354 namn
1925 | Leo Backman, Ortnamnen i Helsinge socken och den svenska delen av Tusby socken, 4 250 namn
1926 | Valdemar Nyblom, Ortnamnen i Oravais socken, 1 328 namn
1927 | Bruno Nordling, Ortnamn från Malax, 137 namn
1927 | Sven Andersson, Ortnamnen från Vårdö, ca 2 000 namn
1927 | Birger H. Boström, Pärnå socken i Nylands län, 2 456 namn
1928 | Runar Lemberg, Ortnamn upptecknade i Föglö socken, ca 2 500 namn
1929 | Matts Dreijer, Ortnamnen i Runö svenska församling i Estland, 671 namn

1931 | Annie Österlund, Ortnamnen i Hammarlands socken på Åland, 1 670 namn
1932 | Torsten Svedberg, Ortnamn i Munsala, 1 715 namn
1932 | Annie Österlund, Ortnamn i Saltviks socken, 3 249 namn
1932 | Erik Lagus, Ortnamn upptecknade på Lilla Rågö, Stora Rågö, Odensholm och i Korkis samt Vippal, ca 575 namn
1933 | Börje Mårtenson, Ortnamnen i sydvästra Strömfors, ca 1 900 namn
1933 | Annie Österlund, Ortnamnsuppteckningar från norra delen av Strömfors socken i Nyland, ca 1 400 namn
1933 | Eskil Hummelstedt, Ortnamnssamling från Ulfsby och Hvittisbofjärd i Satakunda, 430 namn
1934 | Einar Strandberg, Ortnamn i Sastmola, Kasaböle by, 171 namn
1934 | Holger Wikström, Ortnamnen i Degerby, ca 2 300 namn

Ortnamnssamlingarna från den här tiden är till största delen uppgjorda enligt en instruktion för uppteckning av ortnamn utarbetad av A. O. Freudenthal som publicerades i Förhandlingar och uppsatser 1899 då stipendierna för insamling av ortnamn infördes. De upptecknade namnen är sammanställda enligt by och hemman, och under dem följer listor av namn indelade i grupper enligt olika slag av platser som åkrar, ängar, hagar, holmar, grund o.s.v. Namnen återges med landsmålsalfabetet, ett fonetiskt alfabet utvecklat i Sverige i slutet av 1800-talet, eller med ljudbeteckningar som Svenska landsmålsföreningen utarbetat och som litteratursällskapet publicerade tillsammans med insamlingsinstruktionerna. En del samlingar innehåller även anteckningar om namnens betydelse och ålder, äldre skrivformer på kartor eller ägobeskrivningar samt sägner förknippade med namnet, vilket instruktionerna uppmanade upptecknarna att notera i den mån sådana uppgifter fanns.²²

I samlingarna finns inte hänvisningar till de namngivna orternas exakta läge vilket man också var medveten om att gjorde beskrivningen av namnen bristfällig. De första försöken att kartfästa platserna som namnen syftade på gjorde Agnes Ahblad och Elna Madsén 1918 och 1919, och i deras samlingar från Tenala i västra Nyland och Kimito och Västanfjärd i Åboland finns kartskisser över enstaka gårdar.²³ I reseberättelsen från Tenala skriver Agnes Ahlblad att de hade för avsikt att göra upp kartor för alla de enskilda gårdarna, men att det visade sig vara svårt eftersom de personer de intervjuade inte hade ”det ringaste begrepp om kartor”. Endast i något fall fanns det gårdskartor de kunde använda vid sin kartfästning eller kartkunniga sagesmän som kunde lokalisera de namngivna platserna på en karta.²⁴ Av litteratursällskapets ortnamnssamlingar från 1920-talet är det bara någon enstaka som innehåller karthänvisningar och en mera konsekvent kartfästning inleddes först på 1930-talet då man som underlag kunde börja använda de sockenkartor som vid den tiden började ges ut. Efter modell från Ortnamnsarkivet i Uppsala numrerades ortnamnen i samlingarna och numren skrevs ut på kartor. Den första mera utförliga kartfästningen gjordes 1934 av Holger Wikström i hans samling från Degerby i Ingå i västra Nyland. Samlingen innehåller ett tusental namn, som till stor del är numrerade, och en karta med siffrorna utskrivna.²⁵

Agnes Ahlblads och Elna Madséns samling Ortnamnen i Tenala socken från 1918 är en av de första ortnamnssamlingarna som innehåller karthänvisningar. I samlingen finns 23 kartskisser gjorda av Elna Madsén. Samlingen innehåller sammanlagt 6 145 namn skrivna med landsmålsalfabetet och förtecknade enligt by och ortens art. På bilden skiss över Storgård i byn Barkala och namnen på de åkrar och ängar som hörde till gården. (SLS 293. Foto Janne Rentola)

Det var framför allt folkskollärare och studenter som ansökte om stipendier för ortnamnsuppteckning, men också en ungdomsförening visade intresse för att samla in ortnamn. Ungdomsföreningen i Nagu sände 1913 in en ansökan men beviljades inte något stipendium. Föreningen lät ändå inte det negativa beskedet hindra dem och återkom1915 med en färdig samling med hopp om att den skulle lösas in. Den medföljande motiveringen löd:

Det oaktat vidtog man inom föreningen med samlandet av ortnamn, bomärken och folklore. Därvid utgick man från den synpunkt, att det nu vore Ungdomsföreningens skyldighet att visa, att en ungdomsförening lika väl kan utföra detta arbete, som en enskild person, lärare, studerande o.d., vilka på en kort tid besöka insamlingsområdet och ej äro förtrogna med dialekten.

Samlingen som innehöll en förteckning med 4 691 ortnamn skrivna med grov ljudbeteckning, äldre skrivformer av namnen och kommentarer till namnen godkändes och inlöstes av litteratursällskapet.²⁶

Tolkningen av ortnamnen sågs som en viktig nationell uppgift och förutom att låta samla in ortnamn engagerade sig litteratursällskapet även i annan ortnamnsforskning. År 1908 initierade Hugo Pipping i Folkloristiska kommittén sammanställandet av en förteckning över det äldre namnskicket i Finland. I en skrivelse till litteratursällskapet framhöll han vikten av att inte enbart låta teckna upp nytt material, utan även låta göra upp en förteckning över äldre namn och skrivformer eftersom de utgör de hörnstenar namnforskningen måste bygga på. På hans initiativ utsågs en kommitté att planera en utgivning och Greta Hausen anställdes som redaktör för att excerpera ortnamn ur gamla handlingar i Statsarkivet. Arbetet resulterade i verken Nylands ortnamn I–III. Deras former och förekomster till år 1600 som gavs ut 1920–1924 och Ålands ortnamn. Deras former och förekomster till år 1600 som utkom 1928.27

Några år tidigare, 1896, hade litteratursällskapet även fått ett annat uppdrag, man uppmanades av det svenska partimötet att publicera en förteckning över svenska ortnamn i Finland. Det fanns en rädsla att ortnamnen höll på att förfinskas på grund av principen att kommunalspråken bestämde ortens namn och man ville genom en förteckning bevara de svenska namnen. Litteratursällskapet lät sammanställa ”Förteckning öfver svenska ortnamn i Finland” som innehöll svenska namn på betydelsefulla orter och orter av historisk eller turistisk betydelse och publicerade den i Förhandlingar och uppsatser 1897. Den följdes senare av förteckningen Svenska ortnamn i Finland, som gavs ut av Svenska folkpartiets centralstyrelse 1926, och som efter det har följts av flera upplagor, den senaste utgiven 2012 av Institutet för de inhemska språken.²⁸

Namn på personer, djur och växter

Till de tidiga språkliga uppteckningarna i litteratursällskapets samlingar hör också uppteckningar av personnamn, djurnamn och växtnamn. Ett tjugotal samlingar från slutet av 1800-talet och början av 1900-talet innehåller personnamn och omkring fem samlingar innehåller namn på djur. Utöver dessa finns det också samlingar med dialektala benämningar på djur och växter. Någon metodisk insamling av dessa slag av namn har det inte gjorts, men både personnamnen och djurnamnen nämns i det folkloristiska insamlingsprogrammet. Största delen av de här upptecknade namnen ingår som en del i de folkloristiska samlingarna.²⁹

Alfons Takolanders uppteckningar från Bromarv 1903 är en av de större samlingarna med öknamn med sina 613 upptecknade namn. Takolander skriver i förordet att han långt i från alltid kunnat uppge anledningen till namnen, men att han antytt de mest framträdande egenskaperna hos personerna som bär dem. (SLS 89. Foto Janne Rentola)

Personnamnsuppteckningarna i litteratursällskapets samlingar består framför allt av öknamn och skällsord. Många av namnen är bildade av ord på dialekt som beskriver en persons egenskaper, sätt eller utseende och i samlingarna förekommer inte hänvisningar till de personer namnen syftar på. Till en av de större samlingarna av öknamn hör en samling upptecknad av Alfons Takolander 1903. Samlingen innehåller förutom tre häften ordspråk, ramsor, sagor, skrock och tydor två häften med sammanlagt 613 öknamn upptecknade i Bromarv i västra Nyland. Namnen är listade alfabetiskt med förklaringar till namnet antecknade bredvid. Också från Replot i mellersta Österbotten finns det omfattande öknamnsuppteckningar sammanställda av Hugo R. A. Sjöberg. En samling från 1904 innehåller en alfabetisk förteckning med 320 öknamn med uppkomstförklaringar och kommentarer och en annan samling från 1917 innehåller 152 namn, varav 72 kategoriserade som öknamn och 80 som skällsnamn. I den senare samlingen skriver Hugo R. A. Sjöberg:30

Det är ett kännetecknande sakförhållande bland allmogefolket i allmänhet och hos skärgårdsborna i synnerhet att nästan varje person utom sitt dop- och släktnamn samt sitt gårdsnamn även har ett av folkhumorn sig tilldelat öknamn som grundar sig på någon särskild tilldragelse i personens liv eller tillkomma genom någon originalitet hos personen i fråga.

En större samling med djurnamn sammanställd av Anders Allardt 1905 innehåller en förteckning med drygt 50 namn på kor och hästar i Borgå och Mörskom i östra Nyland. En annan samling innehållande namn på djur är uppgjord av Axel E. Danielsson och innehåller en förteckning med 96 namn på kor, hästar, hundar och kattor i Sund på Åland. Hans samling innehåller förutom djurnamnen också 67 personnamnsförkortningar, listade alfabetiskt, och en ortnamnsförteckning med 200 namn. Materialet är inte daterat men ingår i de samlingar som Svenska landsmålsföreningen lämnade till litteratursällskapet 1908. Den äldsta sammanställningen av djurnamnen i litteratursällskapets samlingar finns i Ernst Nordströms förteckning över gamla svenska djurnamn i östra Nyland excerperade ur bouppteckningsinstrument från 1700–1800-talen. Samlingen innehåller omkring 400 namn.³¹

Dialektinsamling på olika håll

Folkkultursarkivets dialektinsamling

Då Folkkultursarkivet grundades 1937 både omorganiserades och förnyades Svenska litteratursällskapets insamlingsverksamhet. Folkkultursarkivet grundades som ett dialektologiskt-etnografiskt institut med uppgift att kartlägga lingvistiska och etnografiska företeelser och göra förarbeten för en etnografisk ordbok. Insamlingen utfördes enligt den aktuella ord- och sakmetoden som kombinerade språkvetenskaplig och etnologisk insamling. Fil.mag. Olav Ahlbäck anställdes som dialektolog och fil.kand. Ragna Nikander, senare Ahlbäck, anställdes som etnograf för att leda och utveckla verksamheten. Olav Ahlbäck hade varit en av de drivande krafterna bakom grundandet av Folkkultursarkivet och dragit upp riktlinjer för hur det nya arkivet skulle arbeta: samlingarna skulle inventeras, ett meddelarnät ute i bygderna upprättas, frågelistor författas och insamlingen organiseras.³² Om grundandet av Folkkultursarkivet och hur verksamheten löpte har Carola Ekrem skrivit mera utförligt i denna bok.

Den nya organiserade verksamheten och de nya riktlinjerna påverkade naturligtvis även insamlingen av dialektmaterial. Insamlingen, som tidigare främst varit inriktad på dialektord och dialekternas ljud- och formlära, blev nu mera tematisk enligt innehåll och materialet samlades in genom frågelistor som utarbetades av arkivet och med frågelistor från Landsmåls- och folkminnesarkivet i Uppsala (ULMA). Insamlingen utfördes av de anställda, stipendiater och särskilda bygdemeddelare. Olav Ahlbäck själv samlade material för arkivets kulturgeografiska undersökning i Åboland och Österbotten.³³

En stor del av verksamheten under de första åren upptogs av arbetet för det i Sverige planerade kartverket Atlas över svensk folkkultur i vilket Svenska litteratursällskapet hade blivit inbjudet att delta. Kartverket som hade initierats av Kungl. Gustav Adolfs Akademien för svensk folkkultur och skulle omfatta fyra delar, en etnologisk, en folkloristisk, en dialektologisk och en ortnamnsdel, engagerade arkivets personal och stipendiater under många år. Förutom att samla in material för de folkloristiska och etnologiska delarna i Österbotten sammanställde och redigerade Olav Ahlbäck material för den dialektologiska delen av atlasen.³⁴ Det pågående kriget hämmade dock utgivningen och den dialektologiska delen och ortnamnsdelen publicerades aldrig.³⁵

För atlasverkets ortnamnsdel hade Carl-Eric Thors anställts 1941 för att excerpera namn ur litteratursällskapets samlingar.³⁶ Arbetet för atlasen avbröts men återupptogs och utvidgades på 1950-talet, när Carl-Eric Thors efterträtt Olav Ahlbäck som dialektolog på Folkkultursarkivet, till en specialundersökning om det finlandssvenska namnskicket. År 1953 publicerades Thors verk Finlandssvenska ortnamnstyper som visade utbredningen av olika efterleder i ortnamn. Framställningen baserade sig på materialet i arkivets ortnamnssamlingar och excerperingar i Lantmäteristyrelsens arkiv. Thors gjorde även jämförelser med rikssvenskt material. Ortnamnsforskningen i Finland hade hittills huvudsakligen varit inriktad på ortnamnskronologi och i mindre omfattning ortnamnsgeografi.³⁷

År 1945 inledde Olav Ahlbäck ytterligare en kartografisk undersökning vid Folkkultursarkivet. Undersökningen gick under namnet Ordgeografisk undersökning och syftet var att framställa ett ordgeografiskt kartverk vid sidan av Ragna Ahlbäcks sammanställning av kulturgeografiska kartor.³⁸ Den ordgeografiska undersökningen utgick från en frågelista om 220 utvalda begrepp med anknytning till bonde- och skärgårdsbefolkningens dagliga liv och skulle visa utbredningen av olika ord i de finlandssvenska dialekterna. Materialet samlades in i hela det svenska språkområdet i Finland, Olav Ahlbäck samlade i flera repriser in sammanlagt 4 500 ordbelägg från Österbotten och Kurt Zilliacus över 11 000 ord från Åland, Åboland och Nyland.³⁹ Olav Ahlbäck hann dock aldrig slutföra undersökningen och den fick vänta ända till slutet av 1970-talet då arbetet med den återupptogs vid Språkavdelningen som inrättats vid Folkkultursarkivet. Då kompletterades och sammanställdes materialet och man färdigställde även utbredningskartor över dialektorden. Arbetet med ordgeografin återupptogs ännu en gång 1988–1990 då materialet reviderades ytterligare och de färdiga kartorna kompletterades med legender och texter. Undersökningen publicerades dock inte.⁴⁰

Karta ur Ordgeografisk undersökning som visar utbredningen av orden för långsätet eller väggbänken som varit den vanligaste sittmöbeln i hemmet. Långsätet var till en början väggfast med eller utan ryggstöd och löpte utmed en vägg. Den vanligaste benämningen för denna möbel i Österbotten och på Åland är säte. I Österbotten är även sammansättningar på säte, bordssäte och långsäte, vanliga. I Nyland är långstol den vanligaste benämningen, medan långstol och långbänk förekommer i Åboland. (SLS 2247. Foto Janne Rentola.)

Med ordbok som mål – Folkmålskommissionen bildas

Under 1930- och 1940-talet var insamlingen av dialekter i de svenska trakterna mera omfattande än någonsin tidigare. Förutom Folkkultursarkivet samlade nu också Kommissionen för undersökning av svenska folkmål och svensk folkkultur i Finland in dialekter och folkloristiskt material under organiserade former. Folkmålskommissionen, som den också kallades, hade bildats 1927 på initiativ av Svenska landsmålsföreningen för att med intensifierad insamling ”vinna ökad kunskap om Finlands svenska dialekter och den folkkultur de företräder”. Folkmålskommissionen grundades som en fri sammanslutning med medlemmar som representerade institutioner och forskning inom folkloristik och språkvetenskap. Förebilden var den finska ordboksstiftelsen Sanakirjasäätiö, som grundats 1924 för att intensifiera arbetet på en ordbok över de finska folkmålen, och i sikte för den svenska kommissionen låg en ordbok över de svenska dialekterna i Finland. Folkmålskommissionen finansierades med statligt understöd för sitt arbete under åren 1928–1975 varefter verksamheten övergick i Forskningscentralen för de inhemska språken.⁴¹

Folkkultursarkivet kom att samarbeta tätt med Folkmålskommissionen i och med att Svenska litteratursällskapet fördelade kommissionens medel från och med 1928. I praktiken blev det Olav Ahlbäck som samarbetade med Folkmålskommissionen och han handledde Folkmålskommissionens stipendiater, granskade deras samlingar och koordinerade insamlingen så att Folkkultursarkivets och Folkmålskommissionens insamling tillsammans skulle vara så heltäckande som möjligt. Alla samlingar registrerades vid Folkkultursarkivet.⁴² Den planerade ordboken beviljades 1945 extra statliga medel och konkreta förarbeten för den kunde inledas, personal anställas för excerpering av ordmaterial ur samlingarna och ett ordregister över allt tillgängligt material byggas upp.⁴³

Olav Ahlbäcks arbete för Folkmålskommissionen uträttades till att börja med inom ramen för hans arbete på Folkkultursarkivet. Men 1947, när arbetet med ordboken krävde allt mer tid delades hans arbetstid mellan de två institutionerna så att han arbetade fyra timmar per dag för Folkkultursarkivet och två timmar för Folkmålskommissionen.⁴⁴ År 1959 godkände undervisningsministeriet planerna på en utgivning och Olav Ahlbäck, som då var professor i nordisk filologi vid Helsingfors universitet, utnämndes till huvudredaktör. Den första delen av Ordbok över Finlands svenska folkmål utkom 1976 och 2007 publicerades det fjärde bandet av ordboken, fram till ordet och. Sommaren 2013 publicerades delar av ordboken i elektronisk form på webbplatsen för Institutet för de inhemska språken. Som färdig kommer ordboken att bestå av ca 120 000 uppslagsord.⁴⁵

Dialekterna spelas in

Den omfattande dialektinsamlingen, som utfördes av Folkkultursarkivet och av Folkmålskommissionen, erövrade på 1950-talet nya områden då man tog i bruk en ny metod för att dokumentera dialekter – man började spela in intervjuer på band med magnetofon. Det var Olav Ahlbäck, vid Helsingfors universitet, och Lars Huldén, amanuens vid Folkmålskommissionen, som var pionjärerna. Sommaren 1952 spelade de in 20 band i norra Österbotten och två somrar senare spelade de in 21 band tillsammans med Per-Erik Beijar, också han anställd på Folkmålskommissionen. Efter dessa inledande inspelningssomrar fortsatte dialektinspelningen i snabb takt. Sommaren 1955 spelade Olav Ahlbäck och Lars Huldén in ytterligare 15 band i Österbotten och sedan fortsatte inspelningen i de övriga landskapen. År 1958 gjorde Kurt Zilliacus inspelningar i Åboland, 1959 gjorde Per Henrik Solstrand inspelningar på Åland och 1960 gjorde Kurt Zilliacus, Per Henrik Solstrand och Åke Granlund inspelningar i Nyland. Sammanlagt gjordes närmare 200 inspelningar under de åtta första somrarna efter att magnetofonen tagits i bruk.⁴⁶

Inspelningen av dialekter på magnetofonband som insamlingsmetod var naturligtvis värdefull, på det sättet kunde arkiven bevara autentiska samtal med sagesmän eller informanter. Som mål ställde man upp 2–3 inspelningar som prov på varje dialekt.⁴⁷ Registret över inspelningarna vittnar även om att man strävade efter att materialet skulle innehålla goda och representativa dialektprover. I registret finns bedömningar av inspelningarna från 1958–1960 på skalan nöjaktigt–högklassigt och inspelningarna har kommentarer som: ”gott prov på”, ”rätt gott prov på”, ”bättre dialektprov kan svårligen fås”, ”välbevarad dialekt”, ”den sista gubben av gamla stammen berättar”, ”nöjaktigt prov på”, ”vacklande dialekt”, ”gott prov på dialekt i upplösning” och ”språkligt mycket värdefullt band”.⁴⁸ I ett brev till Folkmålskommissionen från ett fältarbete i Åboland sommaren 1958 rapporterade Kurt Zilliacus följande:

Härvid inspelades åtta band om c. 40 minuter, två i Iniö, två i Korpo Norrskata och ett på Korpo kyrkland, ett i Nagu och två i Hitis. Banden 1, 5, 6, 8 torde kunna betecknas som goda prov på respektive dialekter, banden 2–4 och 7 som försvarliga åtminstone så länge bättre inspelningar inte gjorts. Att dialekten i samtliga prov är mer eller mindre uppblandad med yngre språkgods är väl i våra dagar ofrånkomligt. Fyra inspelningar (två i Hitis och två i Korpo) kasserades som värdelösa i språkligt hänseende.⁴⁹

Inspelningarna tjänade även andra syften än språkvetenskapliga, genom dem dokumenterades också den sakliga informationen i intervjuerna. Redan i de första inspelningarna från 1950-talet intervjuades informanterna om allt från bygdehistorier och folksägner till höbärgning, jakt och båtbygge. Inspelning som insamlingsmetod kom också att bli bestående i Folkkultursarkivets insamling och från och med 1960-talet började arkivet även spela in folkmusik. Under 1960- och 1970-talet var inspelningen mycket omfattande, under 1960-talet gjorde arkivet drygt 500 inspelningar, under 1970-talet närmare 2 000 inspelningar.

Dialektinsamling i Åboland

Efter att Olav Ahlbäck 1950 utnämnts till professor i nordisk filologi och hans efterträdare fil. dr Carl-Eric Thors slutat 1953, anställdes fil. kand. Kurt Zilliacus som amanuens vid Folkkultursarkivet 1954. Han fortsatte att utveckla den dialektologiska verksamheten vid arkivet och ordnade upp och katalogiserade samlingar, planerade den fortsatta insamlingen, sammanställde instruktioner för dialektinspelning och utvecklade ett meddelarnät för frågebrevsverksamheten.⁵⁰

Somrarna präglades av fältarbeten och Kurt Zilliacus samlade in material framför allt i Åboland. Under åren 1948–1964 gjorde han flera specialundersökningar om de åboländska dialekterna och sammanställde bl.a. omfattande ordsamlingar från Korpo, Pargas, Kimito, Dragsfjärd, Västanfjärd och Hitis.⁵¹ Kurt Zilliacus mest omfattande insamling från Åboland blev ändå den djupundersökning av dialekten i Houtskär som han utförde 1957–1958. I arbetet med ordboken över de finlandssvenska dialekterna hade man vid den här tiden infört flerårsstipendier för insamling på en och samma ort. Genom att vistas en längre tid på uppteckningsorten kunde insamlaren fördjupa sig i både dialekten och folklivet och få till stånd en större och bättre samling än vad som kunde åstadkommas under kortare fältarbeten. Kurt Zilliacus dokumentation av Houtskärdialekten gjordes på samma sätt, och under ett och ett halvt år var han tillsammans med sin familj bosatt i Houtskär för att dokumentera dialekten.⁵²

Den alfabetiska lappsamlingen på 21 000 sidor utgör huvuddelen av materialet i Kurt Zilliacus samling från Houtskär. Lapparna med dialektord är ordnade alfabetiskt och dialektorden skrivna med landsmålsalfabetet. (SLS 701. Foto Janne Rentola)

Storsamlingen från Houtskär omfattar en alfabetisk ordsamling med 21 000 ordlappar, en bandsamling med 12 inspelningar och 545 sidor bandutskrifter kompletterade med 376 fotografier samt en utförlig beskrivning av dialekten i Houtskär. För orduppteckningen använde Kurt Zilliacus 99 frågelistor utarbetade vid Landsmåls- och folkminnesarkivet i Uppsala (ULMA). Frågelistorna handlade om allt från naturen, människan och djuren till samhället och kyrkan, gården, folket och det dagliga livet och olika sysslor. Kurt Zilliacus spelade in intervjuer med sammanlagt 29 personer men den slutliga samlingen innehåller bara 12 inspelningar. Han har senare berättat hur han var tvungen att skriva ut intervjuerna efter hand och sedan radera inspelningarna för att använda banden på nytt, eftersom banden var så dyra att arkivet inte hade råd att ge honom flera än tio band. I inledningen till samlingen beskriver Zilliacus att de inspelningar han valde att bevara ”torde ge en rätt fullständig bild av det språkliga verklighetsunderlaget för samlingen och dess ljudbeteckning”. Principen för urvalet var att ”mycket anlitade sagesmän i Norrbyarna med typiskt och förhållandevis ren dialekt skulle vara företrädda, samt att de bästa i andra delar av socknen inspelade banden skulle kvarstå som prov på målet utom det egentliga undersökningsområdet.” De inspelningar som inte kunde sparas finns till stor del utskrivna med landsmålsalfabetet.⁵³

Den långa vistelsen i Houtskär är väl dokumenterad inte bara genom den stora mängden dialektmaterial, utan också genom de rapporter i brevform som Kurt Zilliacus under hela vistelsen regelbundet försåg arkivet med. Man kan i rapporterna följa hur insamlingen framskrider, resonemang om insamlingsmetoderna och hur kontakterna till de lokala invånarna etableras. I breven betonas genomgående att det är ”det gamla” och ”de gamla orden” i dialekterna som skall dokumenteras. I ett brev från den första hösten 1957 skriver han: ”T.o.m. i Houtskär börjar de gamla orden sitta långt bakom i minnet och sagesmännen kommer ihåg var sin del av förrådet – det är lätt att få intressanta uppgifter men svårare att hitta någon som bekräftar dem.” Om svårigheten att fånga allt på band skriver han följande vår: ”… ordförrådet på banden är och förblir ganska begränsat, och de ålderdomligaste och intressantaste orden kommer inte med. Väntar man sig att få alla erforderliga böjningsformer och fraser bandade, så får man nog vänta länge.” Att insamlingen gagnas av den långa vistelsen vittnar följande rader ur samma brev om: ”Ett glädjande faktum är att vi uppenbarligen efter vår återkomst räknas som hemfolk överallt, på ett helt annat sätt under hösten, då en del av sommarens skygga främlingskap ännu hängde kvar. Vi hör mera oförfalskad houtskärska än förr, och folk kliver in hos oss titt och tätt.” Och i ett brev från september 1958: ”Sagesmännen har också undan för undan blivit noggrannare, påhittigare och framför allt beredvilligare att tala ren dialekt, särskilt sedan jag förskaffat mig en begränsad förmåga att nyttja målet.”⁵⁴

För att fullfölja sin djupundersökning av dialekten i Houtskär återvände Kurt Zilliacus till Houtskär 1959–1960 för att teckna upp ortnamnen, vilka han också behandlade i sin licentiatavhandling Ortnamnen i Houtskär. En översikt av namnförrådets sammansättning några år senare.⁵⁵ Åren 1964–1965 var Kurt Zilliacus förordnad att inom tjänsten vid Folkkultursarkivet utarbeta en beskrivning av de åboländska dialekterna men undersökningen blev inte slutförd innan han 1966 övergick till ortnamnsforskningen på den nygrundade Namnavdelningen vid Folkkultursarkivet. Han återupptog dock dialektundersökningen senare och utgav 1992 boken Åboländska som ger en allmän överblick över dialekterna i Åboland.⁵⁶

Den stora ortnamnsinsamlingen

Ökad insamling och nya uppgifter

Parallellt med dialektinsamlingen och -verksamheten vid Folkkultursarkivet pågick insamlingen av ortnamn under Språkvetenskapliga kommitténs ledning. Från att ha varit omfattande under perioden 1900–1920 avtog ortnamnsinsamlingen under 1930–1940-talet men kom igång igen under 1950-talet. Under dess första hälft utökades ortnamnssamlingarna med två samlingar per år och under andra hälften med 4–5 samlingar per år. En orsak till den tilltagande insamlingen var att kommittén 1946 fått till uppgift att granska namnskicket på Lantmäteristyrelsens nya kartblad från svenska trakter, vilket ökade behovet av tillförlitliga samlingar från allt fler orter.⁵⁷ Uppgiften var omfattande och årligen granskades stora mängder kartor. De officiella uppdragen utökades ytterligare från och med 1960-talet då kommittén också anlitades i ortnamnsfrågor och gav utlåtanden om nya namn och förslag till ändringar av officiella namnformer. Ortnamnsfrågorna kom bl.a. från Post- och telegrafstyrelsen, Ministeriet för kommunikationsväsendet och allmänna arbetena, Järnvägsstyrelsen och Väg- och vattenbyggnadsförvaltningen.⁵⁸

Flera av de personer som knöts till litteratursällskapet genom stipendier under 1940–1960-talet kom att delta i ortnamnsinsamlingen, granskningen av kartblad och i expeditioner under många år framöver. De var under olika perioder även medlemmar i Språkvetenskapliga kommittén. Till de återkommande upptecknarna hörde Åke Granlund som tecknade upp ortnamn i flera trakter i östra Nyland 1939–1970, Per-Erik Beijar som samlade in namn i hela Österbotten 1946–1956, Lars Huldén som samlade in namn i mellersta och södra Österbotten 1944–1961 och Peter Slotte som samlade in namn i norra Österbotten 1961–1979.59 Till de stora insamlarna räknas även Kurt Zilliacus och Gunilla Harling, senare Harling-Kranck, som var anställda och ledde språkverksamheten vid Folkkultursarkivet 1954–1976 respektive 1976–1997. Båda började samla in ortnamn för litteratursällskapet som stipendiater. Kurt Zilliacus samlade 1950–1967 in ortnamn framför allt i Åboland och Gunilla Harling-Kranck samlade in ortnamn i olika delar av Nyland 1967–1984.60

Den kanske flitigaste upptecknaren var Per Henrik Solstrand som åren 1957–1970 samlade in ortnamn i elva av Ålands sexton kommuner, sammanlagt omkring 30 000 namn. Varje sommar reste han runt i socknarna med båt eller moped och samlade ortnamn. Sin första ortnamnssamling tecknade han upp i Brändö där han också hade sina rötter. Hans uppteckningar var omfattande och välgjorda och Språkvetenskapliga kommittén belönade honom med både ”tilläggsstipendium” och ”gratifikation” för hans ”goda resultat”, ”för mödan han lagt ner på renskrivning” och för omfattningen som ”betydligt översteg antalet namnsedlar än man vanligen räknar med” och ”som avsevärt överträffar ordinära samlingar”. Per Henrik Solstrand arbetade på Ordbok över Finlands svenska folkmål. Han tecknade också upp dialekter och gjorde inspelningar för Svenska litteratursällskapet och Folkmålskommissionen.⁶¹

Ortnamnsinsamlingen på fältet utvidgades efterhand med frågebrev om ortnamn till arkivets meddelare. År 1964 sände arkivet ut ett frågebrev om olika ord som betecknar sjöar och vattensamlingar och 1967–1968 två frågebrev om topografiska grundord i skärgården. Meddelarna ombads redogöra för hur platser med olika specifika namn ser ut, t.ex. namn med efterlederna -vik, -bukt, -krok, -ör, -holm, och på det sättet beskriva ordens betydelse i de olika dialekterna. Insamlingen utvidgades på 1980-talet till en mera omfattande undersökning och kartläggning.⁶²

Man genomförde också insamlingsexepditioner. Våren 1957 ordnade Folkkultursarkivet tillsammans med medlemmar av Nylands nation och studenter i nordisk filologi vid Helsingfors universitet en sex dagar lång exkursion till Bromarv. Under exkursionen samlade deltagarna in omkring 2 000 kartfästa ortnamn och material om festseder och byggnadsskick. Ortnamnsinsamlingen leddes av Kurt Zilliacus från Folkkultursarkivet och Olav Ahlbäck från universitetet.⁶³ Liknande exkursioner för ortnamns- och dialektinsamling hade ordnats också tidigare. Olav Ahlbäck, som var inspektor för Vasa nation, ledde tillsammans med Ragna Ahlbäck, och senare även med Carl-Eric Thors och Lars Huldén, ett flertal exkursioner i Österbotten för österbottniska studenter och andra intresserade. Sommaren 1954 åkte man till Björkö utanför Vasa, senare expeditioner gick till Solv, Sideby, Nykarleby, Närpes, Öja-Larsmo, Oravais, Vörå, Maxmo och Lappfjärd. Bland annat exkursionen till Solv beviljades anslag av Språkvetenskapliga kommittén och flera av samlingarna som sammanställdes under expeditionerna ingår i arkivets ortnamnssamlingar. Flera av deltagarna tecknade senare upp namn för litteratursällskapet.⁶⁴

Inrättandet av en namnavdelning

Den omfattande insamlingen av ortnamn, uppgifterna att granska det svenska namnskicket på kartor och att ge namnutlåtanden blev med tiden för omfattande uppgifter för Språkvetenskapliga kommittén och för Folkkultursarkivet, vars resurser inte räckte till. Samtidigt pågick också utbyggandet av Esbo och Vanda och namnplaneringen i de nya områdena engagerade också kommittén. År 1966 beviljades Svenska litteratursällskapet anslag av undervisningsministeriet för undersökning av Finlands svenska ortnamn och kunde inrätta en egen avdelning för verksamheten. Namnavdelningen, med uppgift att samla och bearbeta de svenska ortnamnen och personnamnen i Finland, inrättades som en avdelning under Folkkultursarkivet, i praktiken koncentrerades verksamheten till ortnamnen. Till arkivarie och föreståndare för avdelningen utsågs Kurt Zilliacus. För namnregistrering kunde man årligen också anställa 2–3 personer och för insamling kunde avdelningen dela ut 5–6 stipendier per år. Tre år senare utökades resurserna ytterligare med en assistenttjänst som tillsattes med fil.kand. Ritva Valtavuo, senare Valtavuo-Pfeifer. Namnavdelningen verkade vid Folkkultursarkivet fram till 1976 då den med hela sin verksamhet flyttade till den nygrundade statliga Forskningscentralen för de inhemska språken.⁶⁵

Den tioårsperiod Namnavdelningen verkade vid Svenska litteratursällskapet är väl beskriven i artiklar och rapporter av framför allt Kurt Zilliacus som förestod och byggde upp avdelningen. I boken Forska i namn från 2002 har han sammanfattat, vad han kallar, sin tid i namnforskningens tjänst och beskriver bl.a. verksamheten vid Namnavdelningen. I boken ingår också flera av de artiklar han skrev under sin tid vid Svenska litteratursällskapet och senare vid Forskningscentralen för de inhemska språken.

Insamling och registrering av Finlands svenska ortnamn

Namnavdelningens verksamhet fick god fart med en gång. Kurt Zilliacus utarbetade en plan för ortnamnsarbetet där tyngdpunkten låg på insamling och registrering av de finlandssvenska ortnamnen. Han gjorde också upp nya och mera utförliga instruktioner för det konkreta insamlingsarbetet. Ambitionen för verksamheten var hög, de svenska ortnamnen i Finland skulle vara fullständigt insamlade i kartfästa samlingar inom cirka tio år och ett centralregister över både de äldre ortnamnssamlingarna och de nya skulle utarbetas. En utredning i början av 1960-talet hade visat att namnförråden upplöstes snabbare än de samlades in och syftet med det påskyndade arbetet var att få alla namn insamlade ”innan de hunnit falla i glömska”.⁶⁶

Under de nya förhållanden ordnades ortnamnsarkivet upp och samlingarna ställdes upp i nya användarvänliga helheter, de äldre samlingarna som inte var kartfästa och de yngre som var kartfästa utgjorde olika serier.⁶⁷ I de nya instruktionerna för insamlingen betonades vikten av att försöka åstadkomma ”slutgiltiga samlingar, så långt som möjligt”, som skulle vara ”fullständiga i fråga om byars namnförråd och kommentarerna” och ”exakta i fråga om uppgifterna om uttalet och lokalisering”. Det var de namn som användes i det dagliga talet som skulle samlas in, inte namnformer i jordregister eller på kartor eftersom de ofta kunde vara förvanskade. I instruktionerna gavs även anvisningar för hur meddelarna skulle väljas, att de skulle vara infödda och hitta på karta, och hur många meddelare som behövdes för att åstadkomma kompletta samlingar; huvuddelen av byns namn kunde enligt instruktionerna fås hos 1–2 goda bykännare, sedan skulle samlingen kompletteras vid besök på alla gårdar.⁶⁸

Ortnamnsexpeditionen till Pellinge 1966 som brukar beskrivas som legendarisk var betydande, det var efter den som den mest intensiva insamlingen vid Namnavdelningen tog fart och den var också ett satsbräde för kommande expeditioner med båten Rödan. Från vänster Helena Backström (senare Solstrand), Kurt Zilliacus, Gunilla Harling, Kristian Slotte, Airi Kartano och Åke Granlund. (Foto Lena Selén Borgåbladet)

De ortnamnsamlingar som sammanställdes från och med 1960-talet renskrevs på insamlingsblanketter som samtidigt kunde användas vid uppbyggandet av namnledsregistret. Blanketten kopierades och varje namn i samlingen sorterades in i registret, originalblanketterna bands in till en sockensamling. Namnen i samlingarna var numrerade och namnets nummer skrevs ut på en grundkarta för att visa ortens plats. Namnsamlingen från Liljendal i östra Nyland är upptecknad av Gunilla Harling-Kranck 1967 och innehåller ca 2 000 namn och 4 kartor. (SLS 925. Foto Janne Rentola)

Insamlingstakten var intensiv. Redan under Namnavdelningens första sommar 1966 tecknade sammanlagt sju stipendiater upp ortnamn i Solf och Lappfjärd i Österbotten, Finström på Åland, Pargas i Åboland och Ingå, Esbo och Pyttis i Nyland och under sensommaren ordnade avdelningen en ortnamnsexkursion med åtta deltagare till Pellinge i den östnyländska skärgården.⁶⁹ Insamlingen höll en lika intensiv takt också efter det första modellåret. Under somrarna 1967–1975 hade Namnavdelningen 5–9 stipendiater per sommar som inventerade och tecknade upp namnförrådet i 9–14 socknar. Varje år gjordes också flera exkursioner.⁷⁰ Insamlingen gjordes i första hand på de orter som ännu inte var undersökta, men en jämn fördelning mellan de olika landskapen eftersträvades också. Namnavdelningen samarbetade i insamlingen också med institutionerna för svenska språket vid Åbo Akademi och Åbo universitet.⁷¹

Ortnamnsinsamlingen kompletterades även med noggrannare terrängstudier än tidigare, framför allt genom fotografering av de namngivna orterna. Med hjälp av fotografierna kunde man dokumentera både ortens förhållande till andra motsvarande platser och egenskaper som utseende och storlek som belyste namngivningsgrunden. Fotografisamlingarna omfattade till slut drygt 10 000 fotografier på olika slag av orter med karaktäristiska namn, illustrerande allt från holmar, grund och vikar till stenar och berg. Fotografierna ställdes upp i ett register, ordnade landskapsvis.⁷²

Lika viktig som insamlingen var för att dokumentera namn som höll på att falla i glömska var registreringen som gjorde namnen och samlingarna mera tillgängliga. På 1940-talet hade Språkvetenskapliga kommittén börjat bygga upp ett register över de enskilda ortnamnen i samlingarna och excerperade namnen för ett register där de ordnades in.⁷³ Registret utvecklades nu till ett komplett namnledsregister som förutom för- och efterleder även innehöll andra element som avledningsändelser och prepositioner i namnen. Registret indelades utöver det länsvis med namnen från Österbotten, Åland, Åboland och Nyland uppställda var för sig.⁷⁴ På det här sättet utvecklade man ett register som gjorde det möjligt att studera enskilda namn, olika namntyper och olika ord som ingick i namnen och även göra regionala jämförelser. Namnlapparna innehöll även uppgifter om namnets uttal, typ av ort, hänvisning till hemman, by och socken och samlingens signum.

Uppbyggandet av registret innebar ett omfattande arbete som under årens lopp engagerade både ordinarie och tillfälligt anställd personal. Man fortsatte den tidskrävande excerperingen av namn ur de äldre samlingarna och att skriva namnlappar för att få registret så komplett som möjligt, men för registreringen av de nya samlingarna förenklades och försnabbades processen genom att en insamlingsblankett togs i bruk. På den nya insamlingsblanketten med registerkortsstora fält för varje namn skrevs de nya samlingarna in och sedan kopierades blanketterna för registret. Originalblanketterna utgjorde själva ortnamnssamlingen och de bands in i volymer sockenvis med namnen i kartnummerföljd.⁷⁵

Uppställningen av ortnamnssamlingarna i både sockenvisa samlingar och ett namnledsregister, som gav en komplett överblick över det finlandssvenska namnskicket, uppmärksammades bland forskare både i Finland och i Skandinavien och Namnavdelningen fick ett erkännande bland de nordiska namnarkiven. För avdelningens egen del underlättade uppställningen arbetet med granskningen av kartor. I och med att namnen i samlingarna på det här sättet blev överskådliga och lättillgängliga kunde uppgiften genomföras utan extra arbetskraft.⁷⁶

Rödan – en filologisk farkost

Till den intensiva ortnamnsinsamlingen under 1960- och 1970-talet hörde också forskningsbåten Rödan. Redan efter Namnavdelningens andra insamlingssommar 1967 började planen på att skaffa en båt för namnforskarna växa fram. Man hade rört sig i skärgården med de anställdas och stipendiaternas egna båtar och bedömde att arbetet kunde skötas både mer effektivt och mer ekonomiskt om avdelningen hade en egen båt. Med hjälp av donationsmedel som litteratursällskapets skattmästare J. O. Söderhjelm lyckades ordna fram genom några redare och långfärdsseglare köptes en före detta laxbåt våren 1968. Båten fick namnet Rödan efter sin hemhamn Rödhamn, den kända örlogs- och fiskehamnen söder om Lemland på Åland, också omtalad som Hampnen Rödan i kungabrev och ledbeskrivningar för den svenska flottan och som Rödon bland Skärgårdshavets fiskare.⁷⁷

Kurt Zilliacus var Rödans kapten under de tolv somrar Rödan kördes under namnforskarnas flagg. (Foto ur Kurt Zilliacus fotografialbum)

I expeditionen till Barösund i Ingå i augusti 1968 gjorde man framförallt insamling och utförde terrängstudier. Det var den andra expeditionen av sammanlagt fyra expeditioner som gjordes under Rödans första sommar. (Ur Kurt Zilliacus fotografialbum)

Sommaren 1973 gjordes fem expeditioner med Rödan. I expeditionerna deltog sammanlagt 25 forskare under 36 dygn, och resultaten omfattade bl.a. 32 band, 890 namnanteckningar och 290 fotografier, enligt verksamhetsberättelsen.

Rödan användes av namnforskarna under tolv somrar och fungerade som forskningsbåt under sammanlagt 62 expeditioner. Kurt Zilliacus ledde expeditionerna och flera av expeditionsdeltagarna återkom flera somrar. Sammanlagt deltog, enligt Kurt Zilliacus utförliga sammanställningar, 293 personer i ortnamnexpeditioner med Rödan.⁷⁸ Rödan användes för ortnamnsinsamling, terrängstudier och fotografering i skärgården och även för olika fältseminarier. Kurt Zilliacus ansåg att det var viktigt både att utbilda nya upptecknare och att sprida information om namnskicket i skärgården. Han ville också etablera kontakter mellan olika forskarkretsar, och forskare från det finska namnarkivet och de skandinaviska namnarkiven var regelbundna gäster på expeditionerna.⁷⁹ På expeditionerna undersöktes ortnamnen ur olika perspektiv: man studerade hela namnförråd, äldre och yngre skrivformer, namngivningsgrunder, namnbildningsprinciper och namntyper. Tillsammans med finska namnforskare studerade deltagarna namnlån och språkgränser, och både de finska och de skandinaviska namnforskarna fick undervisning om det finlandssvenska ortnamnsskicket.⁸⁰

Expeditionerna fick ett gott anseende och intresset för att delta i dem var stort. Ritva Liisa Pitkänen, en av de finska namnforskarna som deltog i flera av Rödans expeditioner, berättar om Rödan:

Hon fick gott rykte bland nordiska namnforskare. Inbjudan till exkursioner ansågs vara en stor ära. Under årens lopp träffades på Rödan inte bara inhemska forskare utan från första början kom också nordiska forskare med på forskningsresor. Nu efteråt kan man säga att Rödan var en god investering: ute i skärgården kunde nordiska namnforskare lära känna varandra, diskutera, bearbeta nya idéer och bli goda vänner.⁸¹

År 1980 övertogs Rödan av Folklivsavdelningen vid Folkkultursarkivet.⁸²

Forskningen och kontakterna

I Namnavdelningens femårsberättelse 1971 beskriver Kurt Zilliacus avdelningen som ”ett av de yngsta arkiven i Norden” som ”haft speciella möjligheter att planera sitt arbete med beaktande av nya tekniska utvägar och namnvetenskapliga rön” och att avdelningen kunnat ”utveckla arbetsmetoderna på alla sina verksamhetsområden”.⁸³ En stor del av namnverksamhetens omfattning och kvalitet byggde ändå på Kurt Zilliacus egna forskningsinsatser.

Registret över namnleder som byggdes upp vid Namnavdelningen planerades utgående från de ortnamnsstudier som Kurt Zilliacus gjort i sin licentiatavhandling Ortnamnen i Houtskär. En översikt av namnförrådets sammansättning som publicerades 1966. I den gjorde han både formella och strukturella studier av namnförrådets sammansättning och betonade vikten av att tolka alla namnleder både ur de enskilda ortnamnens och ur hela namnförrådets perspektiv. Samma år som licentiatavhandlingen publicerades skrev Zilliacus också ”Ett program för ortnamnsforskning” som preciserade bearbetningen av ortnamnen vid den nyinrättade Namnavdelningen vid Folkkultursarkivet för att publiceras i tidskriften Namn och bygd. Artikeln refuserades eftersom den sågs som en opposition mot den traditionella namnforskningen, men har senare publicerats av Kurt Zilliacus i boken Forska i namn.⁸⁴ Enligt Kurt Zilliacus hade ortnamnsdiskussionen hittills ofta gällt enskilda unika namn och han menade att forskningen i stället skulle undersöka namnförråden i sin helhet för att åstadkomma en fullständig redovisning av alla de olika namnelement som ingår i våra ortnamn – deras frekvens, utbredning och olika betydelser. På det här sättet skulle man få en sammanfattande översikt av namnförrådens sammansättning och principerna för namnbildningen i olika tider, inom olika namngrupper och i olika landsändar. Kurt Zilliacus fortsatte sina studier av namnförrådets uppbyggnad och publicerade 1968 artikeln ”Klassificering av ortnamn” och 1976 en framställning av namnforskningens teori i Onomastik. Främst om struktur och funktionsanalys och olika aspekter vid ortnamnsforskning.⁸⁵ Dessa teoretiska sammanställningar fick ett bestående värde som underlag inom namnforskningen och är hållbara än i dag.

Också Namnavdelningens forskningsexpeditioner resulterade i flera artiklar. I studien Sydfinländska skärgårdsnamn sammanställde Kurt Zilliacus monografier över ortnamnen i områden i Hitis, Ekenäs och Borgå skärgårdar och gjorde flera djupundersökningar av skärgårdsnamnen som baserade sig på de insamlingar som gjorts under avdelningens expeditioner. Även boken Synvinklar på ortnamn, som 1973 publicerades som första del i serien Meddelanden från Folkkultursarkivet, var ett resultat av Namnavdelningens arbete. I Synvinklar på ortnamn ingick flera fristående studier som närmade sig ortnamnen med olika metodiska grepp. Kurt Zilliacus undersökte hur kulturen avspeglade sig i namnförrådet i en by i Korpo, Eero Kiviniemi studerade finska ortnamn i ett typologiskt perspektiv, Gunilla Harling odlingsnamnens utveckling i en by i Liljendal, Ritva Liisa Pitkänen de finska grundorden för kringflutna lokaler i finska skärgårdsnamn i Gustavs, Rimito och Kotka. Ytterligare gjorde Kurt Zilliacus, Peter Slotte och Gunilla Harling sociologiska undersökningar i tre byar i Åboland, Österbotten och Nyland och undersökte namnkunnandet och hur det fördelade sig på olika åldersgrupper.⁸⁶ De här sociologiska studierna beskrivs i dag som banbrytande och har varit en stor inspirationskälla för senare forskare.⁸⁷

I boken Synvinklar på ortnamn medverkade svenska och finska namnforskare i Finland men också det nordiska samarbetet hade intensifierats vid den här tiden. År 1971 bildades Nordiska samarbetskommittén för namnforskning (NORNA) som gav de nordiska namnforskarna möjlighet att mötas regelbundet på gemensamma symposier och kongresser. Kurt Zilliacus var Finlands första representant i kommittén. NORNA, med syfte att främja namnforskning i de nordiska länderna och uppmuntra samarbete mellan nordiska forskare, är verksam ännu i dag och arrangerar varje år ett eller två symposier och vart femte år större kongresser. NORNA upprätthåller även en nordisk bibliografi med uppgifter om nyutkommen namnrelaterad litteratur i de nordiska länderna och ett namnforskarregister med uppgifter om de nordiska namnforskarna. Sedan kommitténs grundande har Finland varit värd för flera NORNA-symposier och kongresser.⁸⁸

Redan i planen för ortnamnsarbetet som gjordes upp då Namnavdelningen grundades 1966 ingick planer för publicering av ortnamnen, både monografier med sakuppgifter och tolkningar och en ordbok med artiklar om namnleder och ord som ingår i namnen. Ett utgivningsprojekt i form av ett samarbete mellan Forskningscentralen för de inhemska språken och Svenska litteratursällskapet finansierat av Finlands Akademi förverkligade publiceringen. Projektet Finlands svenska ortnamn resulterade i fyra böcker som utförligt beskriver det finlandssvenska namnförrådet; Kurt Zilliacus bok Skärgårdsnamn som utkom 1989, Gunilla Harling-Krancks Namn på åkrar, ängar och hagar 1990, Ritva Valtavuo-Pfeifers Terrängnamn 1998 och Lars Huldéns Finlandssvenska bebyggelsenamn 2001.89 Registret över namnleder blev även det tillgängligt i redigerad form som ett finlandssvenskt namnledslexikon 1999. Lexikonet innehåller ca 9 000 artiklar om förleder och efterleder och deras frekvens och utbredning. Det redigerades av Kurt Zilliacus och sammanställdes av Michaela Örnmark och finns som webbpublikation på webbplatsen för Institutet för de inhemska språken.⁹⁰

Uppgifter om våra ortnamn har publicerats också efter projektet Finlands svenska ortnamn. Så sent som 2007 utkom ortnamnslexikonet Suomalainen paikannimikirja där tusentals finska, svenska och samiska ortnamn i Finland behandlas. Ortnamnslexikonet gavs ut av Karttakeskus och Forskningscentralen för de inhemska språken och innehåller över 4 800 uppslagsord, varav 1 000 svenska. Lexikonet innehåller även omkring 400 artiklar om svenska ortnamn i Finland. Förteckningen Svenska ortnamn i Finland, som utkom första gången 1926 och senast 2012, innehåller uppdaterade uppgifter om svenska namn av allmänt intresse i Finland.

Ortnamnssamlingarna i dag

Så som redan framkommit flyttade Namnavdelningen till Forskningscentralen för de inhemska språken när den grundades 1976. I dag är ortnamnsverksamheten fördelad på de två institutionerna, ortnamnssamlingarna med tillhörande kartor finns vid Språkarkivet vid Svenska litteratursällskapet, som även samlar in nytt material, och namnvården och namnrådgivningen sköts vid Institutet för de inhemska språken. Vid Institutet för de inhemska språken bevaras också registret över namnlederna och det tillhörande registret med ortnamnsfotografier.⁹¹

De sockenvist uppställda ortnamnssamlingarna och registret över samtliga insamlade ortnamns namnleder fyller fortfarande i dag sin viktiga och ursprungliga funktion. De upptecknade namnen med karthänvisningar utgör grunden för det svenska namnskicket på våra kartor och är alltjämt riktgivande i kartarbetet. Ortnamnssamlingarna är också viktiga källor för namnvården och namnplaneringen och förstås inom namnforskningen.

Kontinuitet och förnyelse i insamlingen

Språkavdelningen inrättas

När Namnavdelningen 1976 flyttade över till Forskningscentralen för de inhemska språken blev dialektinsamlingen på nytt en central del av verksamheten vid Folkkultursarkivet. Den intensiva ortnamnsverksamheten 1966–1975 hade lett till att arkivet inte längre hade en amanuens med ansvar för dialektinsamlingen som hade hamnat i skymundan. Med hänvisning till den tradition av dialektologisk insamling som Svenska litteratursällskapet haft sedan grundandet återinrättades en dialektologtjänst och Språkavdelningen vid Folkkultursarkivet bildades. Tjänsten tillsattes med fil. kand. Gunilla Harling-Kranck, som tidigare arbetat både för Namnavdelningen och för Ordbok över Finlands svenska folkmål.⁹²

Riktlinjer för Språkavdelningens verksamhet drogs upp i en femårsplan för åren 1978–1982.93 I planen ingick bearbetning av material, sammanställande av register och fortsatt insamling. Men framför allt betonades uppgiften att kartografiskt beskriva lingvistiska företeelser, vilken varit central då Folkkultursarkivet grundades 1937. Som första uppgift återupptogs den ordgeografiska undersökningen som Olav Ahlbäck inlett på 1940-talet. Parallellt med arbetet med det ordgeografiska materialet utarbetades ett ljudregister innehållande en översikt av ljudutvecklingar och ljudövergångar i de finlandssvenska dialekterna. Registret med 30 000 belägg byggde på excerpter ur den tryckta dialektlitteraturen och kompletterades med excerpter ur otryckta dialektundersökningar.⁹⁴

Gunilla Harling-Kranck var Språkavdelningens, senare Språkarkivets, assistent och arkivarie 1976–1997. Bilden är från en forskningsexpedition om geografiska grundord som gjordes 1978 tillsammans med Forskningscentralen för de inhemska språken och gick till Föglö, Sottunga och Kumlinge på Åland. (Foto ur Kurt Zilliacus fotografialbum)

I verksamhetsplanen ingick ytterligare ett ordgeografiskt projekt, det allmäneuropeiska Atlas Linguarum Europae (ALE), med syfte att kartlägga och presentera jämförbart material ur alla europeiska språk och dialekter. Projektet hade inletts i början av 1970-talet och det finlandssvenska arbetet leddes av Carl-Eric Thors. Språkavdelningen sammanställde tillsammans med Byrån för svenska språket vid Forskningscentralen för de inhemska språken det finlandssvenska materialet, sammanlagt 546 uppslagsord. Stora delar av de finlandssvenska beläggen excerperades ur materialet sammanställt för dialektordboken och man gjorde också nya uppteckningar. Det finlandssvenska materialet sammanställdes sedan med det rikssvenska vid atlasredaktionen i Uppsala. Gunilla Harling-Kranck efterträdde 1985 Carl-Eric Thors i den svenska kommittén för atlasen. Utgivningen av ALE pågår fortfarande, sju delar av elva planerade har utkommit, den senaste 2007.95

Enligt avtal med undervisningsministeriet skulle namnverksamheten, efter att den flyttat över till Forskningscentralen för de inhemska språken, fortsätta i samarbete med litteratursällskapet, och Språkavdelningen hade under de följande åren ett nära samarbete med Byrån för svenska språket vid Forskningscentralen, där också den finlandssvenska dialektordboken redigerades. Avdelningarna genomförde bland annat gemensamma insamlingar och undersökningar. År 1979 gjorde man ett fältarbete för att undersöka dialektgränsen vid havsområdet Skiftet mellan Brändö i Ålands östra skärgård och Iniö och Houtskär i Åbolands skärgård. I fältarbetet deltog Gunilla Harling-Kranck från Språkavdelningen och Kurt Zilliacus, Peter Slotte och Per Henrik Solstrand från Byrån för svenska språket. Insamlingen av ortnamn fortgick även den i Byrån för svenska språkets regi och Gunilla Harling-Kranck medverkade med insamling, deltog i expeditioner och utförde kartgranskning.⁹⁶

Utöver den vetenskapliga bearbetningen och insamlingen av dialektmaterial framhölls i femårsplanen behovet av dialektprover för såväl forskningens, undervisningens och hembygdsarbetets behov, och arbetet inför en utgivning av ljudprov ur arkivets dialektinspelningar kom småningom igång. Intresset för materialet och arbetet vid arkivet var också stort ute i bygderna och den utåtriktade verksamheten vid Språkavdelningen blev allt större. Gunilla Harling-Kranck höll varje år flera föredrag och föreläsningar för allmänheten om framför allt finlandssvenska dialekter, men också om ortnamn. Hon var flitigt anlitad av medborgarinstitut, hembygdsföreningar och andra mindre föreningar. Ett år medverkade hon också som sakkunnig i en serie radioprogram om dialekter där dialektprov ur arkivets inspelningar användes. Förberedelserna för en publikation med dialektprover pågick från och till under många år och slutligen publicerades boken Från Pyttis till Nedervetil. Tjugonio dialektprov från Nyland, Åboland, Åland och Österbotten 1998. Till boken hörde en cd eller en kassett och i den fanns utskrifter både på dialekt och i normaliserad, översatt form. Boken innehöll även artiklar om finlandssvenska dialekter och om svenskan i Finland, samt en bibliografi över litteratur om de finlandssvenska dialekterna.⁹⁷

Kontinuitet i insamlingen

Den fortsatta insamlingen var förstås viktig för att upprätthålla kontinuiteten i arkivets insamling av dialektmaterial. Språkavdelningens resurser var inte stora med endast en fast anställd, så några satsningar för insamling av mera omfattande helheter var inte möjlig att genomföra, det blev i stället mindre insamlingar som kompletterade det äldre materialet. Språkavdelningen lyckades ändå utöka sina samlingar med dialektuppteckningar och -inspelningar så gott som varje sommar.⁹⁸

Vid Folkkultursarkivet var frågelistverksamheten väl förankrad i den löpande insamlingsverksamheten och Språkavdelningen utarbetade med jämna mellanrum frågelistor med olika språkliga teman. År 1982 sändes frågelistan ”Vad heter djuret?” ut, i vilken man efterlyste namn på kor, hästar, får, getter, svin, höst, hundar och katter och andra smådjur. Informanterna ombads berätta om hur djuren får namn, vilka djur som namnges med vilka namn. Informanterna skulle även redogöra för uttal och beskrivningar av namnen. Frågelistan väckte ett stort intresse och 120 personer meddelade över 20 000 namn på husdjur vilket utgör den största samlingen av djurnamn i arkivets samlingar.⁹⁹

Följande språkfrågelista, en pristävling som handlade om hälsningsvanor och hur man benämner personer, sändes ut 1986. Frågelistan ”Tilltal, omtal och hälsningar” besvarades av 131 personer som berättade om användningen av hälsningsord, avskedsord, titlar, smeknamn och öknamn samt benämningar av folkgrupper.¹⁰⁰ Frågelistan var en uppföljning av pristävlingen ”Namn på personer och folkgrupper” som Folkkultursarkivet sänt ut 1966 som handlat om vilka benämningar man använt för traktens folk och andra socknars folk i vardagstalet.¹⁰¹ Samma ämnen tangerades också i en senare pristävling, ”Kärt barn har många namn”, från 2000 och handlade både om hur man väljer förnamn till sina barn och om användningen av smeknamn och öknamn. Pristävlingen ”Kärt barn har många namn” kompletterades två år senare med en frågelista om smeknamn riktad till skolelever.¹⁰²

Språkavdelningen delade ut enstaka stipendier och löste även in material. En återkommande stipendiat var Ebba Selenius som samlat in material för arkivet sedan 1960-talet, framför allt från Snappertuna i västra Nyland. Ebba Selenius tecknade upp tusentals dialektord och gjorde drygt 60 inspelningar i Snappertuna och Ekenäs. Hon tecknade också upp ortnamn i Snappertuna, en omfattande samling som innehåller drygt 6 000 namn och 22 kartor. Utöver dialekter och ortnamn samlade Ebba Selenius även in folkloristiskt och etnologiskt material för Folkkultursarkivet.¹⁰³

Nya frågeställningar

Nya frågeställningar och nya informantgrupper förnyade och utvecklade stegvis dialektinsamlingen vid Språkavdelningen från och med 1970-talet. De äldre ord- och sockenmålsinsamlingarna kompletterades med insamling av dialekttalandes egna uppfattningar om och reflexioner över användning av dialekt och andra språkvarianter. Redan 1972 bad man i ett frågebrev arkivets informanter att beskriva sin inställning till dialekter, hur de talade i olika situationer och hur de upplevde att dialekterna hade förändrats. Frågebrevet följdes 1992 upp av frågelistan ”Vad talar du? Dialekt – när, var, hur?” med frågor om synen på och erfarenheter av användningen av dialekt i olika situationer. Ytterligare en frågelista 1998, ”Dialekt och talspråk idag”, tog fasta på regionala skillnader och skillnader mellan olika åldersgrupper. Frågelistorna besvarades alla av 60–80 personer.¹⁰⁴

Även i den övriga dialektinsamlingen sågs förändringar. Språkavdelningens första femårsplan 1978–1982 hade påtalat att insamlingen av de finlandssvenska dialekterna hittills så gott som enbart gällt äldre språkvarianter och att den borde kompletteras med uppteckningar och inspelningar också av de dialektvarianter som talades i nutid och av yngre personer.¹⁰⁵ År 1989 gjordes en första större satsning då Språkavdelningen tillsammans med Institutionen för nordiska språk vid Helsingfors universitet initierade en undersökning av språket i städer och tätorter, i motsats till dialekterna på landsbygden som hittills övervägande varit i fokus. Undersökningen inleddes med en pilotundersökning om regionala varianter av finlandssvenskt talspråk där stadsspråket i tre generationer i Vasa och Borgå stod i fokus.¹⁰⁶ Studien utvidgades 1990 till en större undersökning av språket i finlandssvenska städer som ett treårigt forskningsprojekt inom Finlands Akademi. Projektet Finlandssvenska stadsmål som undersökte språket i städerna Jakobstad och Kristinestad i Österbotten och Ekenäs och Lovisa i Nyland, leddes av professor Ann-Marie Ivars och forskare vid institutionerna för nordiska språk vid Åbo Akademi och Helsingfors universitet medverkade med olika delundersökningar. Materialet, sammanlagt 24 gruppsamtal från Jakobstad, Kristinestad, Ekenäs och Lovisa, arkiverades vid Språkavdelningen.¹⁰⁷

Den sociolingvistiska inriktning, med fokus på samtida talspråk och språklig variation, som språkforskningen tagit sedan 1970-talet syntes även i Språkavdelningens verksamhet alltmer. I ett reglemente 1992 fastställdes avdelningens insamlingsbredd att förutom namn och dialekter även omfatta sociolekter. Samtidigt ändrades avdelningens namn till Språkarkivet. Språkarkivets uppgift blev enligt reglementet att dokumentera och utforska språkliga variationer bland finlandssvenskar i olika sociala, geografiska och språkliga miljöer.¹⁰⁸

Några år senare inleddes ytterligare ett inspelningsprojekt med en för arkivet ny informantgrupp i språkinsamlingen. Projektet Barn- och ungdomsspråk i Svenskfinland, initierat av förste arkivarien Åsa Mitts vid Språkarkivet, hade som syfte att dokumentera barns och ungdomars språk vid millennieskiftet. Projektet pågick 1999–2004 och genom inspelningar i Österbotten, Åboland, Åland och Nyland dokumenterades språkliga variationer och regionala skillnader. Projektets syfte var även att undersöka språkliga attityder, fördomar och föreställningar samt det finska och det dialektala inflytandet på språket. Sammanlagt 69 inspelningar gjordes i lågstadier, högstadier och gymnasier och på vissa orter även i yrkesskolor. I Österbotten gjordes även en enkätundersökning om elevernas språkanvändning och attityder.¹⁰⁹

Insamlingsplaner och nya projekt

Språkarkivet stod organisatoriskt som en del av Folkkultursarkivet fram till år 2002 men blev från och med 2003 en självständig enhet. Avdelningen var fortsättningsvis liten med endast en arkivarie och ett stort verksamhetsområde. I ett led att förstärka Språkarkivets resurser och stärka Språkarkivets profil engagerades professor Ann-Marie Ivars och professor Marianne Blomqvist, båda välförtrogna med materialet och arbetet vid arkivet och med gedigen erfarenhet av insamling, 2003 för att göra upp förslag till en långsiktig plan för insamling av dialekter respektive namn.¹¹⁰ Projektet Spara det finlandssvenska talet, som insamlingsplanen för dialekter utmynnade i, pågick under fyra år och gav Språkarkivet inte bara ett omfattande material, nya arbetsmetoder och ny teknik för bearbetning av framför allt inspelningar, utan även kompetenser som kunde motivera en ny tjänst vid Språkarkivet. Från och med 2009 ökades Språkarkivets personal med hundra procent genom en ny arkivarietjänst.¹¹¹

Insamlingen vid Språkarkivet under 2000-talets början utgick i första hand från de insamlingsplaner som gjordes upp 2003. Ann-Marie Ivars tog i sin plan för projektet Spara det finlandssvenska talet fasta på inspelningen av dialekter som minskat vid arkivet under 1980-talet för att nästan upphöra helt från och med 1990-talet, med undantag för enskilda projekt. Hon beskrev hur den tidigare insamlingen i första hand hade fokuserat på äldre informanter och att informanter födda 1880–1920 dominerade stort i dialektinspelningarna. Hon menade att det hotade att bli ett hål i kulturarvet om inspelningen av dialekterna inte kom igång igen. För att dokumentera finlandssvenskan under 2000-talets början, men också för att kompensera den lucka som uppstått i inspelningarna, föreslog Ann-Marie Ivars en insamling på bred front, i stad och bygd. Inspelningarna skulle göras med framförallt unga vuxna, men också med äldre personer, som skulle representera den generation som nästan helt saknades i arkivets inspelningar.¹¹²

Projektet Spara det finlandssvenska talet under ledning av Ann-Marie Ivars pågick åren 2004–2008. Det finansierades som ett profilprojekt inom Svenska litteratursällskapet och förankrades i Språkarkivet. Projektet var omfattande och involverade allt från en styrgrupp med sju personer och en anställd projektkoordinator till över 60 inspelningsassistenter. Styrgruppen bestod av medlemmar som representerade dialektforskningen från olika geografiska håll och assistenterna hade lokal förankring på inspelningsorterna. Det var också inspelningsassistenterna som valde informanterna för inspelningarna. Projektkoordinatorn koordinerade inspelningen, handledde assistenterna och tog emot och registrerade materialet. Inom Spara talet gjordes olika typer av inspelningar men framför allt intervjuer med personer i deras hemmiljö för att fånga det vardagliga språket, sammanlagt 946 intervjuer. Inspelningarna gjordes på landsbygden och i städer över hela det svenska språkområdet i Finland, från Karleby i Österbotten i norr till Eckerö på Åland i väster och Kotka i Kymmenedalen i öster. Två tredjedelar av de intervjuade personerna var i åldern 20–30 år och en mindre grupp personer i åldern 55–75 år. Utöver personintervjuerna spelades också 21 gruppsamtal i studiemiljö och 41 publika föredrag in.¹¹³

Projektets syfte, förutom att dokumentera talspråket under 2000-talets början och skapa ett stort forskningsmaterial, var också att göra materialet tillgängligt, både för forskare och för den intresserade allmänheten. I insamlingens slutskede 2008 inleddes en omfattande transkribering av inspelningar som skulle utgöra materialet för en korpus över finlandsvenskt talspråk. År 2010 inleddes utvecklandet och uppbyggandet av korpusen i samarbete med utomstående experter.¹¹⁴ Redan innan förberedelserna och planeringen av en talspråkskorpus kom igång gjordes ett urval av inspelningarna tillgängliga på Svenska litteratursällskapet webbplats. År 2006 publicerades cirka 50 ljudklipp med tillhörande utskrifter från olika håll i Svenskfinland på webbsidan Lyssna på talspråk. Webbsidan uppdaterades och kompletterades efter hand med flera inspelningar och innehöll år 2010 två–tre minuter långa klipp ur cirka 200 av inspelningarna från 60 orter i Svenskfinland. Utöver dessa publicerades även en stor del av dialektproverna i boken Från Pyttis till Nedervetil på webbsidan.¹¹⁵

Också Marianne Blomqvist plan Namninsamling och -forskning vid SLS – i går och i morgon ledde till projektsatsningar. I sin insamlingsplan för namnens del redogjorde Marianne Blomqvist både för luckor i ortnamnssamlingarna och föreslog insamlingsteman för ortnamn, personnamn och andra namn, både uppföljningar av tidigare insamlingar och helt nya. Ett mera omfattande tema om stadsnamn mynnade ut i insamlingsprojektet Namnen i våra städer som inleddes 2005. Ortnamnen i städer hade samlats in vid arkivet tidigare och en stor del av de finlandssvenska städerna hade omfattande ortnamnssamlingar, men det nya insamlingsprojektet koncentrerade sig enbart på de inofficiella namnen. Projektets syfte var att dokumentera det inofficiella namnskicket i det urbana samhället i början av 2000-talet genom insamling av de namn som används i det vardagliga talet, namn som uppstår och lever i folkmun och som används vid sidan av officiella namn. Fram till 2010 hade namn samlats in Borgå, Helsingfors, Ekenäs, Mariehamn, Åbo, Vasa, Jakobstad, Nykarleby och Karleby. En frågelista som publicerades 2006 kompletterade materialet.¹¹⁶ Ett urval av Helsingforsnamnen med olika varianter publicerades även på litteratursällskapets webbplats 2010.

Övrig senare insamling vid Språkarkivet har dokumenterat andra språkliga fenomen i vår omgivning. Två frågelistor 2009–2010 dokumenterade skriftligt talspråk, dels hur, när och varför man använder talspråk eller dialekt i skrift, dels hur ny teknik och nya kommunikationskanaler påverkat sättet att skriva. Frågelistan ”De va helt najs! Att skriva talspråk” 2009 riktade sig till högstadier, gymnasier och yrkesinstitut och besvarades av över 400 elever i sammanlagt 16 skolor. Frågelistan följdes 2010 upp av webbenkäten ”Skriva talspråk” som besvarades av närmare 350 personer.¹¹⁷

I insamlingsprojektet Namnen i våra städer dokumenteras alla slag av inofficiella namn i våra städer, allt från stadsdelar och byggnader, till gathörn, parker och statyer. Här stadsdelen Kronohagen i Helsingfors som i folkmun kallas både Kronika, Kronikan och Krona med uttalet [kronika], [kronikan] och [krona] och bostadshusen Fågeholkarna i Borgå som fått sitt inofficiella namn eftersom de till utseendet påminner om fågelholkar. (SLS 2092 och SLS 2199. Foto Janne Rentola)

Insamling av dialekter och ortnamn under 125 år

Att Språkarkivets verksamhet i dag grundar sig på en lång insamlingstradition av dialekter och ortnamn har framkommit i denna artikel och under insamlingens gång kan man följa hur olika frågeställningar betonats under olika tider. Insamlingen har dokumenterat det gamla och det traditionella, det som håller på att glömmas bort och det aktuella och det samtida, den har också genomförts för olika syften och uppfyllt både vetenskapliga och samhälleliga behov. Även organisatoriskt har insamlingen av dialekter och ortnamn genomgått olika skeden, med början från kommittéer som utlyste stipendier för insamling och småningom inrättandet av ett arkiv med anställd personal för att sköta och utveckla verksamheten och slutligen en egen avdelning med uppgift att samla in språkligt material. Kontinuiteten i det insamlade materialet är ändå bibehållen och Språkarkivet vid Svenska litteratursällskapet erbjuder i dag ett stort material för forskare och allmänhet, både nyinsamlat material och äldre.

Arkivsamlingarna vid SLS

Petra Hakala

ARKIVSAMLINGARNA VID SLS

En spegling av kultursyn och självbild?

De person- och kulturhistoriska arkivsamlingarnas tillkomst och utveckling 1885–1985

Insamlingen kommer i gång

Intresset för att samla in och publicera historiska källor var livligt i flera länder redan i början av 1800-talet och under århundradets lopp blev övertygelsen om att historieforskningen måste bygga på studium av förstahandskällor allt starkare under inflytande av den tyska historieforskaren Leopold von Ranke. Eftersom originalkällorna till Finlands historia ofta fanns utanför landets gränser blev källutgåvor i många fall en förutsättning för ny historisk forskning. Ett flertal inhemska forskare tillbringade redan under första hälften av 1800-talet långa tider i inhemska och utländska arkiv för att finna byggstenar för fosterlandets historia, som kunde utges i tryck. För utvecklandet av nationalkänslan och nationsbyggandet i Finland under 1800-talet kom historieskrivningen att bli av central betydelse.¹

I Finland tillkom under 1800-talet flera fora för källutgåvor och forskningsresultat såsom Finska Litteratursällskapets² och Finska Historiska Samfundets publikationsserier, Finska Fornminnesföreningens skriftserie m.fl. Slutet av 1800-talet och början av 1900-talet blev källpublikationernas och de samlade verkens storhetstid, där Statsarkivet kom att svara för en stor mängd tungt vägande källutgåvor. I Finland var det stora namnet inom urkundsutgivningen i slutet av 1800-talet statsarkivarien Reinhold Hausen, en av Svenska litteratursällskapets stiftande medlemmar, vars utgåvor främst gällde medeltida handlingar och urkunder³. För arkivmannen Hausen var det en självklarhet att utge både större och mindre arkivfynd, och under 1880- och 1890-talet använde han sällskapets skriftserie som publiceringskanal för en stor mängd av sina små källutgåvor av varierande slag.⁴

Alltsedan Svenska litteratursällskapets första år var insamlingen av arkivmaterial en av huvuduppgifterna. I de första stadgarna från 1885 hade sällskapets uppgift att samla ”vittnesbörden om den svenska kulturens uppkomst och utveckling i Finland” formulerats, vilken även innefattade insamling av historiskt och litterärt arkivmaterial. I den första paragrafen formulerades också vilka slag av dokument och handlingar som var av intresse för sällskapet, dvs. icke offentliggjorda eller sällsyntare litterära alster, upplysningar om äldre litterära föreningar och företag, historiska handlingar, särskilt rörande undervisningsväsendet, biografiska underrättelser samt brev av litterärt och kulturhistoriskt intresse. I den första styrelsen fanns flera personer som stödde dokumentinsamling, t.ex. sällskapets första arkivarie, lektor Elis Lagerblad, professorn i allmän historia Magnus Gottfrid Schybergson och statsarkivarien Reinhold Hausen, vilket innebar att insamlingen snabbt kom igång. I stadgarna nämndes också att arkivmaterialet efter bearbetning och offentliggörande tillsvidare skulle överlåtas ”till förvarande åt universitetsbiblioteket eller statsarkivet”, vilket dock inte förverkligades.⁵

Under de första decennierna pågick således parallellt insamling av historiskt, litterärt och folkloristiskt material och gåvor till arkivet och insamlat material anmäldes och kommenterades vid styrelsemötena. År 1897 publicerades en gemensam förteckning över den s.k. manuskriptsamlingen, där materialet var indelat i sju grupper: historiska handlingar, brevsamlingar, folkloristiska samlingar, vittra skrifter, reseskildringar, vetenskapliga skrifter och diverse.⁶ Kring sekelskiftet 1900 avskiljdes traditionsmaterialet till en egen enhet, ”folkloristiska samlingarna”, som ställdes under den nygrundade folkloristiska kommittén. Huvudvikten under de tre första decennierna låg dock på insamlingen av folkloristiskt material, och särskilt i början av 1890-talet bekymrade sig arkivarien Elis Lagerblad över att uppsvinget inom folkloristiken tycktes ha ”förkväft lifaktigheten” på det historiska området.⁷ Talande är också att sekreteraren Arvid Hultin i sin 20-årsöversikt över sällskapets verksamhet koncentrerar sig helt på insamlingen av folklore i avsnittet om arkivet. Om det historiska och litterära materialet konstateras att sällskapet ”förvärfvat en värdefull manuskriptsamling, hopbragt genom gåfvor af för Sällskapets verksamhet intresserade personer. Den består förnämligast af historiska handlingar, brefsamlingar, vittra skrifter, reseskildringar, vetenskapliga skrifter m.fl.” Tillskotten till Allmänna arkivet, som manuskriptsamlingen kallades från 1917, presenterades dock årligen av arkivarien i en separat berättelse i samband med årsmötet.⁸

Parallellt med den övriga insamlingen pågick sedan 1900 även insamling av originalmanuskript, brev, litteratur, musikalier m.m. för sällskapets Runebergsbibliotek, som grundats samma år. Till biblioteket ville man utöver detta anskaffa alla editioner av Runebergs verk på svenska och i översättning samt bilder och konstverk med anknytning till skalden. Ur arkivsamlingarna avskiljdes brev och manuskript med anknytning till J.L. Runeberg eller Fredrika Runeberg, som överfördes till det nygrundade Runebergsbiblioteket.⁹ Runebergsmaterial som inkom efter 1900 överfördes direkt till Runebergsbiblioteket, som utgjorde en separat enhet med en egen föreståndare och en egen accessionskatalog och därför inte kommer att beröras närmare här. År 1923 överfördes ansvaret för Runebergsbiblioteket till Allmänna arkivets arkivarie.¹⁰

De första arkivdonationerna och uppropen

Inom Svenska litteratursällskapet upplevdes insamlingen av vittnesbörden om den svenska kulturens uppkomst och utveckling så viktig att arkivdonationerna ända från början anmäldes och kommenterades vid styrelsemötena, vars protokoll trycktes i sällskapets årsskrift Förhandlingar och uppsatser.¹¹ Oftast meddelades såväl donatorns namn som materialets karaktär och i årsberättelsen förekom t.o.m. omnämnanden av korrespondenter i de överlämnade brevsamlingarna, ibland med direkta citat ur enskilda brev, vilket gjorde att informationen om arkivmaterialet snabbt nådde ut till forskare och andra intresserade.¹² Denna kutym fortgick ända till 1951 när man upphörde att protokollföra det inkomna materialet med hänvisning till att det räknades upp i arkivariens årsberättelse.¹³

Redan vid ett av sällskapets första styrelsesammanträden den 6 juni 1885 meddelades att ett originalmanuskript till J. L. Runebergs episka dikt Nadeschda i sinom tid skulle tillfalla sällskapet som en testamentarisk donation av änkeprostinnan Mathilda Sirén, som erhållit manuskriptet som minne av skalden själv.¹⁴ Den dåvarande sekreteraren M. G. Schybergson uttryckte sällskapets tacksamhet över den utlovade gåvan i ett brev till prostinnan Sirén i juni 1885:

Högtärade Fru Prostinna. Svenska Literatursällskapets i Finland bestyrelse, som blifvit underrättad om Eder afsigt att i tiden till sällskapet öfverlemna ett Eder tillhörigt af Johan Ludvig Runeberg egenhändigt affattadt manuskript till Nadeschda, får härmed vördsamt tacka för denna gåfva, hvilken såsom ett dyrbart minne af den store skalden af sällskapet skall vårdas med all den pietet, som bör komma sådan värdefull egendom till del. Bestyrelsen ser häri ett glädjande bevis att sällskapets sträfvanden med värme omfattats af landsmän och skulle skatta sig lycklig om I, Fru Prostinna, ynnestfullt ville tillåta att eder kärleksfulla donation, den första af detta slag, som tillfallit sällskapet, i pressen omnämndes.

I svaret till sällskapet meddelade sonen R. Sirén att hans mor ”numera samtyckt till omnämnandet af hennes gåfva till Svenska litteratursällskapet ifall sådant kan anses vara saken till något gagn”.¹⁵

Till en början strömmade materialet in till arkivet utan uppmaning. I arkivariens årsberättelse för 1886 konstateras att ”med glädje må emellertid antecknas att icke ett enda bestyrelsemöte gått förbi, utan att arkivets samlingar riktats med flere värdefulla bidrag, bestående hufvudsakligast i manuskriptsamlingar, hvilka dels såsom gåfvor dels till begagnande öfverlåtits till Sällskapet”. De handlingar arkivarien Elis Lagerblad avsåg gäller främst senare hälften av 1700-talet, särskilt Gustav III:s tid samt 1808–09 års krig.¹⁶

Kring sekelskiftet pågick insamlingen av folklore ”med oförminskad iver” men till manuskriptsamlingen var tillflödet av arkivmaterial tidvis svagt och ojämnt. Lagerblad kunde för 1903 notera att ”ledsamt nog hafva under årets lopp ej flere äldre handlingar och för kulturhistorien intressanta brefsamlingar inlämnats till arkivet”, men han hoppades att det växande antalet nya medlemmar skulle tillföra arkivet en ökad mängd av värdefulla bidrag.¹⁷ Under 1900-talets första decennium mattades dock allmänhetens intresse av och under 1909 erhöll arkivet för första gången inte en enda donation.¹⁸ Efter 25 års verksamhet uppgick ”Svenska Literatursällskapets manuskriptsamling”, som det historiska och litterära arkivmaterialet kallades vid denna tid, i slutet av 1909 till 157 nummer i accessionskatalogen, i första hand olika slag av historiska dokument och brev i original eller avskrift samt litterära skrifter, reseanteckningar, kartor m.m. Under det följande kvartseklet visade donationerna igen en uppåtgående trend och hade till slutet av 1934 ökat till 367 nummer, dvs. mer än dubblerats. Under denna period var det främst brevsamlingarna, som enligt arkivarien Ragnar Dahlberg var det material som gav ”värde och vikt åt arkivets förvärv”.¹⁹

Insamlingen av arkivmaterial var i första hand passiv, dvs. man tog efter en ingående granskningsprocess emot erbjudet historiskt och litterärt material. Tankar om aktiva åtgärder hade dock framförts redan innan sällskapet officiellt konstituerats. I mars 1885 fäste nämligen M. G. Schybergson den blivande ordföranden C. G. Estlanders uppmärksamhet vid L. G. von Haartmans brev, som enligt tidningarna blivit tillgängliga för allmänheten, och undrade om det inte vore ”skäl för Svenska Litteratursällskapet att söka vinna eganderätt till dem?”.²⁰ Uppenbarligen rann Schybergsons initiativ den gången ut i sanden, men drygt tio år senare var han åter på alerten och informerade sällskapets styrelse i januari 1896 om att ett minnesalbum, i vilket Runeberg och flera samtida kända personligheter skrivit verser, ännu fanns i behåll hos fru Alma Blomstedt och fröken Hilma Krook. Med hänvisning till värdet av sådana ”literära sällsyntheter” ansåg styrelsen att albumet såvitt möjligt borde förvärvas till sällskapets arkiv. I accessionskatalogen finns dock inga spår av ett dylikt album.²¹

Också Elis Lagerblad var aktiv i donationsfrågor och kunde i juni 1896 meddela C. G. Estlander att avskrifter av dikter av A. I. Arwidsson erbjudits av fröken Alfhild von Schantz på Perno gård, där det enligt Lagerblad kunde finnas värdefulla brev och manuskript. C. G. Estlander berömde Lagerblad för hans initiativ och svarade att Arwidssonmaterialet ”borde komma till Litteratursällskapet, som redan eger hans bref till Crohns, hvarför jag icke kan annat än prisa ditt försök att intressera fröken Alfhild”.²²

I början av 1890-talet började litteratursällskapet dock de facto ägna sig åt aktiv insamling, eftersom mer material behövdes för utgivningen av ”kulturhistorisk vittnesbörd”, vilket behandlas närmare i följande kapitel. På Ernst Lagus initiativ riktade sällskapet 1891 ett upprop till allmänheten angående äldre och nyare musikkompositioner, men med klent resultat.²³ Några år senare konstaterade arkivarie Lagerblad i sin årsberättelse att sällskapets strävan varit att ”bärga och bevara alla de minnesmärken af svenskt språk och svensk odling, som otvifvelaktigt ännu måste finnas gömda i talrika bildade hem i vårt land”. Han vände sig därför med en vädjan till de familjer ”hos hvilka svensk kultur nedärfts genom generationer” och hoppades att de ”ville med samma deltagande som förr ihågkomma Sällskapet med gåfvor af gamla dokument och i all synnerhet brefsamlingar, hvilkas kulturhistoriska innebörd sålunda kunde komma hela den bildade allmänheten till godo”. Lagerblad förstod också att handlingarna kunde ha en känslomässig dimension och avslutade därför uppropet med ett löfte om att vid behov returnera handlingarna efter avskrivning: ”Skulle hända, att familjer ej ville för alltid afhända sig sådana måhända dyrbara minnen af äldre familjemedlemmar, skulle det dock mycket gagna den inhemska kulturhistorien, om de för någon tid stälde sina dokument- och brefsamlingar till Sällskapets förfogande.”²⁴

Även senare vädjade sällskapets arkivarie på motsvarande sätt till potentiella donatorer i städerna och på gamla herrgårdar i olika delar av landet. År 1910 efterlyste han speciellt brev och handlingar från den tid då en periodisk press saknades eller ännu låg i sin linda, och poängterade deras betydelse som källor för historieforskningen. Han önskade vidare att originalhandlingar skulle överlämnas till sällskapet också av säkerhetsskäl ”för att antingen stanna i dess ägo, eller för ägarens räkning hållas i dess säkra förvar eller ock blott till dess begagnande öfverlåtas, så att afskrifter kunde tagas, hvilka i sin mån skulle tjäna forskningen, ifall, såsom tyvärr mer än ofta händer, själfva originalen blifva lågornas rof”.²⁵

Motsvarande synpunkter framfördes också senare i sällskapets 50-årsskrift 1935 av arkivarien Ragnar Dahlberg. I arkivöversikten underströk han brevsamlingarnas och de enskilda brevens värde som material för historieforskningen i ordets vidsträcktaste bemärkelse, men att det ofta hänt att detta källmaterial ”genom tillskyndan av personer, vilka saknat blick för brevens betydelse, gått upp i rök”. Även Dahlberg avslutade sin översikt med en vädjan till allmänheten att överlämna brev och brevsamlingar till arkivet ”för att där förvaras till fromma för forskningen”.²⁶

Någon gång kunde initiativ till insamling också komma från personer utanför litteratursällskapets styrelse. Sommaren 1907 kontaktades sällskapets ordförande M. G. Schybergson av författaren Arvid Mörne, som arbetade på ett verk om diktaren Emil von Qvanten. Mörne hade problem med att få tillgång till material som förvarades hos en privatperson i Sverige och han hörde sig för om det inte låg i sällskapets intresse att möjliggöra en Qvantenforskning. Han undrade också ”om icke sådana dokument, som beröra Q:s förhållande till Finland (incl. ryska och polska frihetsrörelser), förr eller senare skola till sällskapet införskaffas i original eller afskrift och, om sådant är görligt, publiceras”. På Mörnes förslag vände sig Schybergson till den potentiella donatorn med en förfrågan, uppenbarligen dock utan önskat resultat.²⁷

Insamlingskampanjer

I början av 1890-talet började Svenska litteratursällskapet bedriva aktiv insamling för att kunna utge kulturhistorisk vittnesbörd. I första hand med tanke på sin utgivning riktade sällskapet 1900 ett upprop till allmänheten i Finland och Sverige om att få tillgång till otryckta brev av H. G. Porthan.²⁸ Inför M. G. Schybergsons arbete med en levnadsteckning över C. G. Estlander som avlidit 1910, beslöt sällskapet i september 1912 att på Schybergsons initiativ starta en insamling av Estlanders korrespondens. Strävan var att förvärva en så fullständig samling som möjligt av C. G. Estlanders brev till personer både i Finland och i Sverige.²⁹

Insamlingen genomfördes med hjälp av upprop i pressen och genom personliga hänvändelser till personer som kunde förutsättas inneha brev av Estlander. Att det inte var möjligt att samla ihop alla brev illustreras bl.a. av arkitekten Jac. Ahrenbergs meddelande till Schybergson om att Estlanders tidiga brev till honom från Uleåborgstiden brunnit upp och en del andra skingrats för vinden: ”Tyvärr höll jag ej min hand öfver brefven vid denna tid. De kommo och de gingo, några skänkte jag bort till vänner och samlare.”³⁰ Kampanjen blev dock i det stora hela en framgång och de första brevdonationerna lämnades in redan en månad senare till styrelsens oktobermöte 1912 av Walter Hoving, Arne Jörgensen och R. Jägerhorn.³¹

Upprop till allmänheten gällande brev skrivna av sällskapets tidigare ordförande C.G. Estlander. I uppropet som publicerades i både inhemska och rikssvenska dagstidningar hösten 1912 erbjöd sig sällskapet att ta emot och förvara breven eller avskrifter av dem för framtida forskning. (SLS tjänstearkiv)

Av M. G. Schybergsons brevsamling framgår att han personligen vände sig till ett flertal personer med förfrågningar och själv skaffade kopior av Estlanders brev till bemärkta personer i Sverige. I breven till de potentiella donatorerna informerade han om olika sätt att överlämna breven och om möjligheten till förbehåll visavi användningen av materialet. I ett brevkoncept till t.ex. professorskan Helena Nyblom, vars make C. R. Nyblom i Uppsala varit god vän med Estlander och korresponderat med honom under drygt 20 års tid, formulerade sig Schybergson på följande sätt: ”få vi breven i original för vår samling äro vi tacksamma; få vi breven för att här avskrivas och sedan återsändas till Eder, motsvarar även det vår önskan; en tredje utväg vore att fru prof. själv, på sällsk-ts bekostnad, ville låta avskriva breven och sända de kollationerade avskrifterna hit öfver för att bevaras i s-ts arkiv. I avseende å brevens eventuella begagnande skola vi följa de föreskrifter fru Professorska vill giva”. Professorskan förhöll sig positivt till Schybergsons invit och i C. G. Estlanders samling finns i dag 29 brev till C. R. Nyblom i avskrift.³²

Att det inte alltid var så lätt att få de potentiella donatorerna med på noterna kan exemplifieras av ett meddelande från Ellan von Born till M. G. Schybergson 1916 med anledning av att han hört sig för om brev från Estlander till hennes tidigare make Albert Edelfelt. I biljetten konstaterar hon kort att breven, ”möjligen något enda från 90 talet” är inpackade så att hon inte kommer åt dem och att de enligt hennes åsikt ”äro icke af intresse, emedan jag i så fall skulle ha minne deraf, så sent som 1890 talet”. Under några år framöver utgjorde dock breven av Estlander till olika personer arkivets huvudsakliga accessioner och arkivarien redogjorde utförligt i årsberättelserna 1913–1917 för innehållet i viktigare brev. År 1915 hade sällskapet fått ta emot 300 brev och ett antal brevkort av Estlander, de flesta i original.³³

Att de personliga kontakterna spelade en viss roll för insamlingen framgår bl.a. ur ett brev från litteratören Karl Flodin i Buenos Aires 1913 till sin ”Gamle vän och broder”, sällskapets sekreterare Arvid Hultin. Flodin meddelade i brevet att han skickar två originalbrev från C. G. Estlander med anledning av ”Din uppmaning i tidningarna” och ber Hultin förvara dem för hans räkning ”för att någongång ’vid anfordran’ återfås”. Flodin såg sig enligt egen utsago i ett brev till C. G. Estlander 1908 som en trogen vapendragare och berättar att han ”ända från ynglingaåren hyst en till svärmeri gränsande vördnad och beundran” för honom. De överlämnade breven återkrävdes dock aldrig och förvaras än i dag i arkivet.³⁴

I andra fall var de tillfrågade inte lika villiga att avstå brev till litteratursällskapet. I ett brev till M. G. Schybergson framhöll t.ex. Lulu Scholander 1913 att ett eventuellt överlämnande av originalbrev av Estlander är ”en sak som i familjeråd måste avgöras”, då hela [Scholanderska] arkivet ”är avsedt att i sitt nuvarande skick som fideikommiss förbli i efterkommandes i rätt nedstigande led ägo”.³⁵ Några år senare var Schybergson igen initiativtagare då sällskapet riktade ett nytt upprop till allmänheten 1917, denna gång för att ”till sitt arkiv söka vinna brev och andra handlingar av kulturhistoriskt intresse”.³⁶

Sällskapets ordförande, professorn i allmän historia Magnus Gottfrid Schybergson (1851–1925) i sitt arbetsrum i början 1910-talet. Vid denna tid arbetade han med en levnadsteckning över sällskapets tidigare ordförande C.G. Estlander, som utkom 1916. (SLSA 954)

Fortsatt aktiv insamling

Även inom andra vetenskapliga samfund bedrevs samtidigt insamling av kulturhistorisk vittnesbörd och historiskt källmaterial. Till exempel Finska Litteratursällskapet vände sig redan 1859 till medborgarna med ett upprop om att sända in dokument som belyste forna tider och speciellt händelserna under 1808 års krig – delvis till följd av det intresse för kriget som den finska översättningen av Fänrik Ståls sägner och i synnerhet 50-årsminnet av kriget väckt. Även Finska Litteratursällskapets avsikt var att samla in och ta tillvara bl.a. privata brevväxlingar och övriga skriftliga lämningar och samla dem på ett ställe i väntan på historieforskarna.³⁷

Vissa initiativ till samarbete i insamlingsfrågor förekom också. År 1925 vände sig Finska Historiska Samfundet till Svenska litteratursällskapet med en förfrågan om sällskapet ville stöda den insamling av historiskt källmaterial från början av 1800-talet som samfundet inlett genom att anslå medel för insamling av dylikt material i det svenska Finland. Styrelsen beslöt efter längre diskussioner bevilja samfundet 3 500 mk att utdelas som stipendium för insamling av källmaterial i Helsinge socken.³⁸

Även längre fram under 1900-talet förekom aktiv insamling av arkivmaterial inom Svenska litteratursällskapet, om än mer oregelbundet. Redan 1922 fick sällskapets ordförande Hugo Pipping i uppdrag av styrelsen att av fröknarna Annie och Berta Edelfelt försöka förvärva Emilie Björksténs dagbok till Runebergsarkivet, ett företag som inte rönte någon framgång.³⁹ Omkring 20 år senare tillsattes en personhistorisk kommission inom sällskapet, till vars uppgifter även hörde att samla ”tillgängligt material för ett person- och släkthistoriskt arkiv, vilket skall ingå som en avdelning i Sällskapets arkiv”.⁴⁰ I början av 1950-talet föreslog den nyutnämnde arkivarien Paul Nyberg att man skulle sända ett cirkulär till sällskapets medlemmar ”för att bekantgöra arkivet och uppmana vederbörande att tillvarataga arkivalier som eventuellt kunde skänkas till arkivet”. Han fick också i uppdrag av styrelsen att höra sig för på vilka villkor Bertel Gripenbergs manuskript kunde anskaffas till arkivet. Med tanke på Runebergsbiblioteket publicerade Nyberg ett upprop i dagspressen 1955 om kompositioner till Runebergs dikter.⁴¹

Följande år tillsattes en kommitté bestående av styrelsemedlemmarna Olof Enckell, Jan-Magnus Jansson och Paul Nyberg, vilka på uppdrag av styrelsen skulle ”till arkivet söka anskaffa manuskriptsamlingar av mera bemärkta finlandssvenska författare”. Denna kommitté kan ses som en tidig föregångare till den år 1983 tillsatta Ackvisitionskommittén för Allmänna arkivet, vars uppgift var att bistå arkivet i fråga om accessioner och kontakter med personer som kunde inneha handlingar av betydelse för forskningen.⁴² För att öka allmänhetens intresse för arkivdonationer infördes ett nytt stycke i sällskapets årsberättelse för 1969, där arkivarien meddelade att arkivet gärna tar emot depositioner eller donationer av ”brev, handskrifter o.a. dokument företrädesvis av kultur- och litteraturhistoriskt eller personhistoriskt intresse”. Samtidigt redogjordes för möjligheten att belägga arkivmaterial med förbehåll.⁴³

Fram till 1950-talet gällde insamlingen inom Allmänna arkivet främst brev och handlingar i pappersform samt fotografier. Från 1950-talet möjliggjorde dock den nya ljudinspelningstekniken en helt ny form av dokumentation och 1955 beslöt styrelsen på ordförande Olav Ahlbäcks initiativ att upprätta ett s.k. röstarkiv. Avsikten var att på magnetofonband efter hand ta upp tal och föredrag av ”märkligare finlandssvenskar”, verksamma inom olika kulturella områden såsom vetenskapsmän, författare, konstnärer, präster m.fl. En början hade gjorts redan 1954 i samband med upptagningen av styrelsens hyllning av sällskapets tidigare ordförande Eirik Hornborg på hans 75-årsdag. Vid viceordförande Hugo E. Pippings 60-årsdag följande år bandades tal av honom själv och av ordförande Olav Ahlbäck. Röstarkivet, som också omnämndes i pressen, blev dock ingen större framgång och kompletterades därefter synnerligen sparsamt. Tanken att dokumentera finlandssvenska centralgestalter blev aktuell igen först i slutet av 1990-talet.⁴⁴

I mitten av 1970-talet tog insamlingen igen förnyad fart. För att ge samlingarna en större bredd inledde arkivet en systematisk litteraturhistorisk dokumentering i form av bandade intervjuer med finlandssvenska författare. Idén hade i tiden väckts inom sällskapets styrelse av ordförande P. O. Barck, och intervjuprojektet som inleddes 1976 genomfördes i samarbete med Nordica, institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet. Målgruppen var i första hand den äldre finlandssvenska författargenerationen och avsikten var att samla upplysningar om författarnas sociala och språkliga bakgrund, impulser och kontakter, författarskapet, den kreativa processen och skrivtekniken samt den ideella utvecklingen.⁴⁵

I årsberättelsen för 1977 framhöll sällskapets arkivarie Johan Wrede att sällskapets arkiv i samband med bandinspelningarna också hade utmärkta möjligheter till systematisk inventering och insamling av handskriftsmaterial. År 1980 övertog Allmänna arkivet administrationen av projektet som slutligen 1984 överfördes till den nyinrättade litteraturvetenskapliga nämnden.⁴⁶ Redan 1974 hade sällskapets styrelse å sin sida aktiverat sig i insamlingsfrågan och uppmanat arkivarien Johan Wrede att utreda om det var möjligt att systematiskt samla in författarmanuskript ”genom hänvändelse till förlag och författare”. Följande år fick styrelseledamoten Lars Huldén i sin tur i uppdrag att försöka förvärva författaren Joel Petterssons efterlämnade papper till arkivet.⁴⁷

Även från andra hälften av 1970-talet finns spår av aktiv insamling. För att bättre kunna tillfredsställa forskarnas och studenternas behov vände sig Allmänna arkivet 1977 till Kungliga biblioteket i Stockholm för att om möjligt få kopiera brev av Rabbe Enckell i bibliotekets handskriftssamlingar.⁴⁸ Samma år vände sig arkivarien också till författaren Heidi Parland med en förfrågan om brev från Edith Södergran till Elmer Diktonius för att kunna komplettera ”den kanske vackraste pärlan i arkivet”. Förfrågan gällde också arkivmaterial kring olika medlemmar av släkterna Parland och Runeberg. Det gällde dock att gå varsamt fram, för ”att väcka en sådan fråga är alltid mer eller mindre påfluget och störande”, som Johan Wrede konstaterar i ett brev till Oscar Parland ett par år senare.⁴⁹ Insamlingsinitiativ från personer utanför sällskapets krets förekom också under 1970- och 1980-talet. Allmänna arkivet fick bl.a. förslag från Sverige om att samla in handskrifter rörande R. R. Eklund samt Elmer Diktonius svarsbrev till svenska adressater, vilket arkivet var intresserat av.⁵⁰

I sitt hälsningstal vid litteratursällskapets årshögtid 1979 konstaterade ordförande Torsten Steinby att en aktiv och initiativrik generation av unga finlandssvenska historieforskare med ett stigande intresse för Finlands historia och särskilt för problem som berör finlandssvenskarnas öden och förhållanden, börjat framträda i mitten av 1970-talet.⁵¹ Representanter för denna grupp hade redan 1976 vänt sig till sällskapet med en promemoria formulerad av historikern Max Engman där det framhölls att ingen systematisk insamling eller kartläggning av ”arkiv belysande gräsrotsnivån” dittills företagits. Enligt Engman hade ”endast ÅAB och SLS:s allmänna arkiv arbetat uttryckligen för att tillvarata förenings-, person o.a. arkiv av betydelse för finlandssvensk historia”, men att det insamlade materialet mest omfattade ”personarkiv härrörande från den bildade klassen”, vilket även fanns i Riksarkivet och Helsingfors universitetsbibliotek.

I promemorian konstateras att det fanns behov att samla in material av betydelse för forskningen kring finlandssvenskarnas historia, främst gällande organisations-, företags-, press- och personarkiv. Arbetet skulle också involvera en arkivinventering och registrering av bevarade arkiv, oberoende av om de samlades in eller inte. Engman föreslog också att man skulle använda folkrörelsernas centralorganisationer, de politiska organisationerna, kommunernas kulturnämnder, Svenska kulturfondens ombudsmän och Folkkultursarkivets sagesmän som kanaler och genomföra projektet enligt en decentraliserad modell. Sällskapets Allmänna arkiv skulle ha hand om insamlingen för Nyland, Åbo Akademis bibliotek för Åboland, landsarkivet i Vasa för Österbotten etc. På så sätt kunde man räkna med större entusiasm på det lokala planet att överlämna material och därigenom möjliggöra forskning på flera ställen.⁵²

Inom litteratursällskapet inrättades samma år en historisk nämnd, vars uppgift var att öka och sprida kännedomen om den svenskspråkiga befolkningens historia samt att samordna och främja finlandssvensk historieforskning. Nämnden kunde dock inte åta sig ett så stort projekt som det föreslagna och hösten 1976 beviljade sällskapet i stället medel för en arkivinventering i anslutning till projektet Finlandssvenska folkrörelser 1860–1917, som verkade inom ramen för Historiska institutionen vid Helsingfors universitet. Historiska nämnden visade dock intresse för det lokalhistoriska materialet och skisserade i samarbete med representanter för Allmänna arkivet och Folkkultursarkivet sju år senare upp modeller för de lokalhistoriska arkivens uppbyggnad och verksamhet.⁵³

På kort sikt fick inte forskarsamfundets insamlingsförslag några direkta följder för Allmänna arkivets insamling av arkivmaterial. Under 1980-talet började dock en viss diversifiering av det insamlade materialet förekomma. För att bredda arkivbeståndet med tanke på forskningens behov försökte man allt mer ta tillvara material som kunde belysa livet och vardagen för personer ur även andra grupper än ”den bildade klassen”. Arkivets amanuens Holger Lillqvist framhöll t.ex. i en artikel i dagspressen 1984 att ”vanliga verksamma människors vanliga papper” var av intresse för att arkivet skulle kunna fungera som samhälleligt minne.⁵⁴ Även om arkivet inte aktivt bedrev insamlingsverksamhet i detta syfte var de nya trenderna inom historieforskningen på 1980- och 1990-talet, såsom vardagslivets historia och mikrohistoria, en påverkande faktor när arkivpersonalen fattade beslut om att ta emot enskilda personarkiv m.m.⁵⁵

I slutet av 1980-talet började Allmänna arkivet aktivt vända sig till vissa bestämda målgrupper, såsom medlemmarna av Finlands svenska författareförening och Historiska föreningen, med upprop om arkivdonationer. Redan i slutet av 1970-talet hade arkivet börjat informera allmänheten och forskare om nyinkommet och förtecknat arkivmaterial i arkivets informationsblad SLS Arkiv, en kutym som senare fortsatt i sällskapets medlemstidning Källan. Tidvis vände man sig också till potentiella donatorer med information om arkivet och smärre upprop i SLS Informationsblad. År 1986 presenterades Allmänna arkivets arkivbestånd i en tryckt översiktskatalog.⁵⁶

En formulerad och av sällskapets styrelse godkänd insamlingspolicy erhöll arkivet först 2004 (se närmare s. 370). Den insamling som ägt rum sedan 1890-talet inom Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling /Allmänna arkivet / Historiska och litteraturhistoriska arkivet (från 1993), dvs. de person- och kulturhistoriska samlingarna, visar dock att tillströmningen av material inte varit enbart passiv. Sällskapet och dess styrelsemedlemmar har t.o.m. mycket aktivt ägnat sig åt såväl insamlingskampanjer som andra former av insamling av historiskt, litterärt och kulturhistoriskt material mer eller mindre regelbundet under hela den här behandlade perioden från grundandet 1885 till mitten av 1980-talet.

Insamlingslinjer

I sin årsberättelse för 1905 konstaterade sällskapets arkivarie Elis Lagerblad att en av de viktigaste punkterna i sällskapets program varit att ”insamla bref, skrivna under förgångna tider”. Under en lång tid lyftes därför enskilda betydelsefulla brevskrivare, författare och stormän fram vid styrelsemötena och deras korrespondenser diskuterades ingående. Under de första decennierna koncentrerade man sig därutöver främst på material som kunde lämpa sig för publicering, såsom historiska aktstycken och litterära manuskript.⁵⁷

I början av 1900-talet började de privata brevens värde som tidsdokument också småningom noteras vid sidan av de historiska dokumenten och annat material av ”allmänt intresse”. Lagerblad framhöll bl.a. att man ur brev som vid första påseendet ”synas innehålla för det mesta obetydliga detaljfrågor för dagen” också kunde göra rätt betydande vinningar för ”uppfattningen av kulturförhållandena på den tid, då brefven affattats”.⁵⁸ Brev med personligt innehåll sågs dock ännu ofta som uttryck för personliga känslor och ”enskilda tilldragelser af ringa allmänt intresse”.⁵⁹ Något senare erkändes dock betydelsen av privata brevväxlingar, ifall personerna ansågs vara tillräckligt bemärkta, och 1911 konstaterades för första gången att även brev som beskriver privata relationer kunde vara värda att publicera.⁶⁰

I mitten av 1910-talet började sällskapet även ta emot s.k. personsamlingar, som genom helheter av brev, manuskript och ibland även personliga handlingar belyste olika sidor av en persons liv och verksamhet, vilket avspeglar en förändring i inställningen till denna typ av material som potentiellt källmaterial för forskningen också i ett större perspektiv. Till exempel sällskapets förre sekreterare, kanslirådet Carl Synnerbergs efterlämnade papper, ”en ofantlig samling brev, handlingar och uttalanden av allehanda slag”, som togs emot 1916, ansågs av arkivarien vara av stor betydelse ”för kännedomen om Synnerbergs liv och verksamhet, men också om ett viktigt skede av skolväsendets i vårt land historia”.⁶¹

Insamlingsarbetet fortsatte därefter enligt de linjer som stakats ut under de tre första decennierna och aktiv insamling av material förekom mer eller mindre regelbundet under hela den tid som här behandlas. I mitten av 1950-talet fick den ”första ackvisitionskommittén” helt följdriktigt i uppgift att anskaffa material av bemärkta finlandssvenska författare, vilket såsom tidigare skedde dels via inköp av material. Vid ingången till 1980-talet nämnde sällskapets ordförande Carl-Eric Thors i sitt hälsningstal vid sällskapets årshögtid på Runebergsdagen 1980 att ”det allmänna arkivet har fortsatt sin strävan att förvärva brev och urkunder, främst sådana av litteraturvetenskapligt och personhistoriskt intresse”.

Redan ett par decennier tidigare konstaterade sällskapets arkivarie Paul Nyberg i en intervju i pressen att man kanske kunde säga att arkivet utgör ”såväl den ideella som verkliga hörnstenen för sällskapets verksamhet”. Han framhöll att arkivsamlingarna vittnar om entusiasm och ”tro på arkivets idé” hos dem som stått i ledningen för litteratursällskapet och bland dess vänner och gynnare. Han poängterade också att de litterära manuskripten och författarbreven endast var en del av arkivsamlingarna och att arkivet förvarar ”allt som rör vår kulturhistoria”. Enligt Nyberg var arkivets uppgift att vara och förbli ett ”finlandssvenskt familjearkiv” till forskningens gagn. Det viktigaste var dock enligt hans mening att ta till vara det som man tror har värde för framtiden, vilket också var en ledande tanke för arkivets personal under 1980-talet då en större diversifiering av arkivmaterialet började förekomma.⁶²

Sammanfattningsvis kan konstateras att tyngdpunkten under det första seklet av Svenska litteratursällskapets verksamhet försköts från insamling av urkunder och litterära skrifter till insamling av större helheter främst rörande personer och släkter, med en klar betoning på författare och kulturpersoner. I reglementet för Allmänna arkivet (1983) konstateras att arkivet i sin insamling särskilt beaktar idé- och lärdomshistoriens, personhistoriens och litteraturvetenskapens behov.⁶³

Fil.mag. Thure Svedlins arkiv (SLSA 864) donerades till Allmänna arkivet våren 1986 av Svedlins arvingar. Från vänster sällskapets arkivarie Johan Wrede, ingenjör Anders Svedlin, amanuens Holger Lillqvist och sällskapets ordförande Lars Huldén. (SLS tjänstearkiv)

Utgivningen av insamlat material

Sambandet mellan insamlingen och den första utgivningen

Under de första 25 åren av Svenska litteratursällskapets existens fanns ett starkt samband mellan insamlingen av material och offentliggörandet av vittnesbörden om den svenska kulturen i Finland. Vid sällskapets årsmöte den 5 februari 1895 höll viceordförande M. G. Schybergson ett tal kring den historiska forskningen i Finland och sällskapets utgivning av historiska källor, i vilket han framhöll att sällskapet alltsedan grundandet vinnlagt sig om att ”befrämja detta fosterländska forskningsarbete” samt hänvisade till att sällskapets dittills utgivna skrifter till stor del behandlade ämnen ”ur fosterlandets literaturhistoria och kulturhistoria”.⁶⁴

I den första styrelsen var fem av tolv ledamöter historiker av facket eller stod i varje fall nära den historiska forskningen, vilket innebar att de rådande trenderna inom disciplinen också kom att påverka sällskapets verksamhet och i synnerhet dess skriftutgivning. I olika sammanhang betonades därför att en av sällskapets huvuduppgifter var att utge skrifter för att belysa ”vår fäderneärfda kultur och vårt svenska språk” samt att bearbeta ”urkunderna till vår bildnings historia” för att göra dem tillgängliga för forskningen och allmänheten.⁶⁵ Redan hösten 1885 uppmanade sällskapet sina ombudsmän runtom i landet att meddela om ”möjligen tillgängliga handlingar, brefsamlingar och andra äldre handskrifter, hvilkas utgifvande kunde vara egnadt att främja Sällskapets syften”.⁶⁶

Upprop och vädjanden till allmänheten bidrog också till att material strömmade in. Enligt den första årsberättelsen hade merparten av de handlingar och manuskript som inlämnats under 1885 efter noggrann granskning av enskilda styrelsemedlemmar ansetts vara lämplig att utges, antingen i sin helhet eller i bearbetad form.⁶⁷ Alla insända bidrag fann dock inte nåd inför granskarnas ögon utan returnerades efter utvärdering. Torsten Steinby har i sällskapets historik för tiden 1885–1935 visat att utgivningen under den första tiden inte följde någon helhetsplan utan var helt beroende av vilket slag av material som råkade bli tillgängligt, vilket resulterade i en rätt brokig produktion inom främst historieforskning och historisk dokumentation.⁶⁸

Sällskapets utgivning av källskrifter låg – som tidigare framgått – i linje med övriga aktuella utgivningsprojekt inom det historiska fältet. Den inleddes av Wilhelm Lagus utgåva av H. G. Porthans brev till Mathias Calonius samt Elis Lagerblads utgåva av borgarståndets protokoll vid Borgå lantdag 1809. Efter detta följde bl.a. ett stort antal artiklar, meddelanden och smärre källutgåvor främst av statsarkivarien Reinhold Hausen, arkivforskaren Karl Gabriel Leinberg och historieprofessorn M. G. Schybergson liksom också av sällskapets arkivarie, lektor Elis Lagerblad.⁶⁹ Att Hausen publicerade sig så flitigt just i litteratursällskapets serie Förhandlingar och uppsatser är rätt naturligt med tanke på att han var en av sällskapets grundare, djupt involverad i styrelsearbetet och som hans biograf John E. Roos konstaterat ”buren av entusiasm för den svenska kulturens och den svenska bildningsformens förkovran på finländsk botten”. Valet av publikationsforum dikterades uppenbarligen även av språkpolitiska hänsyn, eftersom Hausen tog avstånd bl.a. från Finska Historiska Samfundets publikationer, där de finsksinnade publicerade sig.⁷⁰

K. G. Leinberg hade redan hösten 1885 föreslagit att sällskapet skulle åta sig ansvaret för en systematisk utgivning av historiska källor i form av en dokumentpublikation i tiotals band kallad ”Handlingar och Urkunder rörande Finlands Historia”. I en skrivelse till sällskapets styrelse i september 1885 framhöll han att det rådde brist på lättillgängliga källskrifter för historieforskningen i Finland och föreslog att man skulle försöka få fram ”så mycket som möjligt af handlingar och urkunder, hvilka äro egnade att belysa vårt lands förhållande i förgången tid, och att vid valet eller gallringen af det, som förtjenar att tryckas, man icke må förfara alltför noggrant, enär det lätt kan inträffa, att akter, som nu synas värdelösa, af en kommande tids häfdeforskare bedömas efter en helt annan måttstock.”⁷¹

Leinberg hade också uppgjort ett program för den tilltänkta utgivningen. Med hänvisning till bl.a. bristande resurser och osäkerhet om tillräckligt med lämpligt material för utgivning skulle finnas att tillgå enligt det i förväg uppgjorda programmet, såg sig sällskapet dock tvunget att avböja Leinbergs förslag. I ett brev till sällskapets sekreterare, vännen Carl Synnerberg senhösten 1885 framhöll den besvikne Leinberg att han trott att han med sitt förslag ”bevisat Skpt en vacker tjenst, då jag anvisat ett sätt, hvarpå det från början skulle uppsatt åt sig en monumental minnesbörd, som berett detsamma alla partiers i landet odelade högaktning och för hvilken tviflare som helst tydliggjort dess egenskap av ett finskt fosterländskt sällskap. Jag hade dessutom i andanom gladt mig åt de rika skördar, som genom förslagets utförande, skulle inhöstas för vår historieforskning och -skrifning […]”. Enligt hans mening var resursbrist ingen godtagbar orsak att förkasta projektet och påpekade att ”för en stor fosterländsk idé behöfver man aldrig förtvifla om medel”. Han sade sig inte heller misskänna ”det aktningsvärda arbete, som Skpt annars föresatt sig, men i bredd med ett sådant monumentalverk, som varit i fråga, blir dock allt annat, som sällskapet producerar mer eller mindre värdefullt ’plockgods’.” Att Leinberg även senare upplevde sig orättvist behandlad av litteratursällskapet framgår av ett brev till Synnerberg i december 1887 där han med hänvisning till sällskapets beslut i en utgivningsfråga beklagar sig över att ”Nya besvär, nya pålagor synas blifva de hårda villkor på hvilka mina åt Svenska Literatursällskapet erbjudna tjenster befinnas antagliga.”⁷²

Utgivningen fortsatte dock i något anspråkslösare form än den Leinberg föreslagit. I 25-årsöversikten över sällskapets verksamhet 1910 nämner sekreteraren Arvid Hultin att sällskapet under de första tio åren publicerade 29 skrifter, av vilka sex utgjordes av brev- och urkundssamlingar, två av historiska anteckningar och reseanteckningar från äldre tider, tre av ”för forskningen afsedda bearbetningar och sammanställningar af historiskt eller litteraturhistoriskt material”, sju av populära historiska forskningsarbeten och tre av språkvetenskapliga arbeten. Därutöver hade åtta delar av sällskapets årsskrift Förhandlingar och uppsatser utkommit.⁷³

I årsskriften publicerades också sällskapets styrelseprotokoll, vilket innebar att medlemmarna och den intresserade allmänheten kunde följa med vad som skedde inom sällskapet. Vid styrelsemötena refererades och diskuterades under sällskapets första tider också olika slag av brev och historiska aktstycken – även sådana som man inte hade för avsikt att ge ut. Via de tryckta förhandlingarna kunde allmänheten på detta sätt få kännedom om olika slag av ”arkivfynd”. Till exempel under 1908 fick deltagarna i styrelsesammanträdena ta del av smärre vetenskapliga och litterära meddelanden av följande slag: M. G. Schybergson om studenten Samuel Ceders anteckningar från åren 1802–1806, om J. Bilmarks minnesskrift över Mikael Wexionius, om H. G. Porthans brev 4.4.1776 till Elias Granroth samt om de finska trollsångernas vandring, F. Gustafsson om J. Paulsons kritik av Runebergs Kung Fjalar, G. Heinricius om Josef Pipping samt A. Hultin om bildningsförhållandena i landet i medlet av 18:de århundradet.⁷⁴ Ett flertal av aktstyckena bearbetades och publicerades senare. En av de flitiga meddelarna var Reinhold Hausen, som enligt f.d. riksarkivarien Kari Tarkiainen ”omedelbart var redo att glädja forskningen med en källpublikation då han i sina händer fick något nytt och obekant”.⁷⁵ Av sällskapets medlemmar var det dock en relativt liten del som kunde ha behållning av källpublikationerna, varför styrelsen redan 1893 beslöt att inskränka utgivningen av urkundssamlingar, äldre litterära minnesmärken o.dyl. och i stället försöka få till stånd populära arbeten av allmännare intresse ”ägnade till spridning i vidsträcktare kretsar”. Inom det historiska fältet kom detta att innebära monografier och större biografiska arbeten.⁷⁶

Av det material som inlämnats till sällskapets arkiv fram till 1910 bestod ca 30 procent av historiska handlingar, ca 20 procent av folkloristiskt material, ungefär samma mängd av litterära skrifter, drygt 15 procent av brev och resten av diverse handlingar, vetenskapliga skrifter och resebeskrivningar. Alla originalhandlingar som utgavs hamnade dock inte i arkivet, utan en del returnerades till ägaren efter publiceringen. Till och med år 1910 hade material publicerats ur 18 arkivsamlingar, av vilka mer än hälften bestod av historiska handlingar.⁷⁷

De publicerade historiska handlingarna berörde bl.a. 1700-talets politiska historia och kultur, såsom befästningsarbetena på Sveaborg, manuskript ang. J. Archenholtz, historisk-politiska anteckningar av H. T. Adlercreutz 1743–1796, handlingar rörande landshövdingen i Nylands och Tavastehus län Anders de Bruce och Anjalamannen, överste J. H. Hästesko, dagboksanteckningar av H. Kristersson och H. J. Spåre samt handlingar rörande 1808–09 års krig.⁷⁸

Även alster av svenskar som besökt främmande länder nådde allmänheten via sällskapets skriftserie, såsom C. F. Hornstedts reseanteckningar och Nicolaus Collins upplysningar om Nya Sverige. Under samma period publicerades också brev av H. G. Porthan, brev av Michael Choraeus samt brev och skönlitterära alster av A. I. Arwidsson. Dessutom utgavs översättningar och bearbetningar av romerska och franska författare samt 1700-talshandlingar av skönlitterärt, biografiskt och ekonomiskt innehåll. Rollen som utgivare innehades under det första kvartseklet bl.a. av styrelseledamöterna Elis Lagerblad, M. G. Schybergson, P. Nordmann, G. Frosterus, E. Lagus, C. G. Estlander, A. O. Freudenthal och R. A. Renvall samt prof. C. von Bonsdorff som ännu inte var styrelsemedlem vid denna tid. Reinhold Hausens rika utgivning av små källutgåvor förefaller främst ha gällt material som förvarades på annat håll än hos litteratursällskapet.⁷⁹

Senare publicering av arkivmaterial

Även under senare perioder har Svenska litteratursällskapet publicerat material ur arkivets samlingar. Under det första halvseklet utgavs material ur 25 arkivsamlingar i Förhandlingar och uppsatser, i Historiska och litteraturhistoriska studier och i sällskapets skriftserie. Utgivningen av J. L. Runebergs samlade skrifter med kommentarer vidtog 1933 i samarbete med Svenska Vitterhetssamfundet, ett projekt som pågick till år 2005, och från Allmänna arkivets sida togs i slutet av 1960-talet initiativ till ”en kommenterad, filologiskt och litteraturvetenskapligt tillfredsställande utgåva av Elmer Diktonius aforismer”. I en promemoria 1969 föreslog arkivarien Johan Wrede att sällskapet, eventuellt i samarbete med ett kommersiellt förlag, skulle ta hand om utgivningen av materialet. Enligt Wrede var kvarlåtenskapen efter Diktonius ett mycket efterfrågat nummer i arkivets samlingar och en del av detta av stort litterärt värde. Wrede konstaterade också att det inte existerade någon vetenskapligt tillfredsställande utgåva av Diktonius samlade skrifter, att originaltrycken av hans arbeten numera var rariteter och att det skulle vara av stort intresse för forskningen om de värdefullaste delarna av detta material blev allmänt tillgängligt. Uppenbarligen var sällskapets styrelse dock inte i detta skede beredd att ge sig in på ett dylikt projekt, vilket ledde till att tanken förföll.⁸⁰ Först 1995 utgavs en volym med Diktonius brev. Ur arkivsamlingarna utgavs däremot 1976 prof. J. M. J. af Tengströms dagboksanteckningar från en resa till Java med inledning av överbibliotekarien Olof Mustelin.⁸¹

Allmänna arkivets amanuens Holger Lillqvist medverkade 1984 vid utgivningen av Gisbert Jänickes Edith Södergran – diktare på två språk, som innehöll faksimiltryck av tidigare opublicerat arkivmaterial. Ett annat exempel – om än utgiven på ett kommersiellt förlag – är Atos Wirtanens postuma bok Och så vidare? Betraktelser av en utopist, som utgavs på Söderströms förlag samma år med inledande essäer av Claes Andersson och Holger Lillqvist. I sällskapets årsberättelse omnämns att ”volymen har redigerats av aman. Lillqvist på basen av de filosofiska manuskripten i Atos Wirtanens samling i Allmänna arkivet”.⁸²

Mer arkivmaterial utgavs i början av 1990-talet ur Edith Södergrans samling, med underrubriken Samlade skrifter. Den första delen omfattade Södergrans dikter och aforismer och redigerades av Holger Lillqvist. Den andra delen som utkom i mitten av 1990-talet omfattade Södergrans brev i en kommenterad utgåva av arkivarie Agneta Rahikainen, som några år tidigare redigerat ett verk med Södergrans fotografier.⁸³ I och med att sällskapet under 2000-talet återupptagit sin källutgivning på bredare front har även andra samlingar i sällskapets historiska och litteraturhistoriska arkiv lyfts fram ur glömskan och material av t.ex. Henry Parland och Clas Fredrik Hornstedt publicerats i textkritiska utgåvor forskningen till fromma.⁸⁴

Som en allmän linje kan sägas att tillväxten av historiskt och litterärt material i arkivet fram till ca 1910 åtminstone delvis gick hand i hand med bearbetandet och publicerandet av material i sällskapets skriftserier. Sällskapet tog till en början emot främst sådant material som styrelsen ansåg lämpa sig för publicering omedelbart eller i framtiden. Ibland infördes materialet i arkivets samlingar först efter att det bearbetats för utgivning. I ett flertal fall returnerades originalen till ägaren på begäran, efter att handlingarna skrivits av för tryckning, vilket förklarar den stora mängden avskrifter i samlingarna under sällskapets första decennier (drygt 55 avskrifter av 167 registrerade samlingar åren 1885–1910). Som exempel kan nämnas att possessionaten J. A. Ramsay återbegärde originalen till handlingarna rörande J. H. Hästesko i december 1886 och i april 1887 önskade i sin tur T. E. Adlercreutz på Sjundby gård att det ”det Adlercreutz’ska manuskriptet” (historisk-politiska anteckningar) skulle returneras.⁸⁵

Avsikten med publiceringen av de insamlade handlingarna var att lyfta fram ”vittnesbörden” om den svenskspråkiga befolkningens kultur och historia både som källmaterial för forskningen, och för att rättfärdiga den svenska befolkningens existens i landet under det politiskt trängda läget i slutet av 1800-talet och början av 1900-talet. Under senare hälften av 1900-talet och början av 2000-talet kan sällskapets utgivning av arkivsamlingar däremot närmast ses som utvidgad service för forskare och kanske karakteriseras som publiktillvänd med material som kan tänkas intressera en större läsekrets än bara professionella historiker och litteraturvetare.

Vilka vägar kom arkivmaterialet till SLS?

Under de första femtio åren 1885–1935 fick Allmänna arkivet ta emot drygt 490 arkivdonationer, bestående av allt från enskilda dokument och brev till hela brev- och personsamlingar.⁸⁶ Materialet kunde dock finna sin väg till sällskapets arkiv på olika sätt: som spontan donation direkt av donatorn, som testamentarisk donation, via en förmedlare eller som resultat av en insamlingskampanj eller ett upprop. I början av 1900-talet blev det också vanligt att sällskapet köpte eller löste in material som ansågs vara tillräckligt värdefullt. I knappt 70 procent av fallen inlämnades donationen direkt av donatorn, i några enstaka fall var det fråga om en testamentarisk donation eller motsvarande. Som exempel kan nämnas fröken Elisabet Katarina Conradis testamentariska donation 1886 av handlingar rörande 1808–09 års krig. Under det följande halvseklet fick arkivet ta emot ca ett dussin testamentariska donationer, t.ex. prof. Richard Faltins brevsamling som enligt hans testamente tillföll sällskapet 1954.87

Statsrådet, professor Jakob Johan Wilhem Lagus (1821–1909) var medlem av Svenska litteratursällskapets styrelse i sex år 1885–1891. Lagus var rektor för Kejserliga Alexanders-Universitetet 1878–1884 och hörde till sällskapets konstituerande medlemmar. Han efterträddes i styrelsen av sin son, rektor Ernst Lagus, som var ledamot av styrelsen 1891–1918. (SLS tjänstearkiv)

Det var också rätt vanligt att donatorerna återkom med nya donationer efter något år. Under det första halvseklet donerade drygt 75 personer eller organisationer två eller fler samlingar till arkivet och omkring tio av dem mellan fem och åtta samlingar per man. En verklig stordonator under de första decennierna var styrelsemedlemmen, statsrådet J. J. W. Lagus som mellan 1885 och 1905 överlämnade elva samlingar till arkivet. Hans donationer var av varierande slag, allt från handlingar rörande Läsesällskapet i Åbo vid sekelskiftet 1800 och en avskrift av von Döbelns avskedstal till den finländska armén 1809 till originalbrev av F. M. Franzén. En annan av stordonatorerna var den tidigare nämnde professor K. G. Leinberg som mellan 1886 och 1898 lämnade in åtta samlingar till arkivet, bl.a. brev från H. G. Porthan och avskrifter ur landshövding Johan Rosenhanes diarium 1652–1655.88

Ombudsmännen

Ifall en arkivdonation inte inlämnades av donatorn själv kunde den förmedlande länken vara någon av litteratursällskapets ombudsmän, en styrelseledamot eller någon annan person som stödde sällskapets strävanden. Sällskapet hade ända från begynnelsen byggt upp ett nät med ombudsmän för att handha medlemsrekryteringen, medlemsuppbörden och skriftdistributionen i provinserna och t.o.m. utanför landets gränser. Ombudsmännen skulle därutöver, såsom tidigare framgått, hålla ögonen öppna efter brevsamlingar och andra äldre handskrifter för sällskapets behov – i första hand med tanke på utgivningen av källmaterial men i förlängningen även med tanke på sällskapets arkiv.

Under de första decennierna var litteratursällskapet helt beroende av medlemsavgifterna och privata understöd för sin verksamhet. Efter flera år av avslagna ansökningar beviljades sällskapet 1897 ett statsbidrag om 8 000 mk, för fem år i taget.⁸⁹ I ett brev till C. G. Estlander i maj 1886 uttryckte styrelsemedlemmen Wilhelm Lagus missnöje med den långsamma medlemsanskaffningen och föreslog ”penningstinna” personer att vända sig till:

Mig tyckes att teckningen för medlemskap går decrescendo. Vore det icke skäl att här och hvar litet stöta på? För min del är jag benägen att göra ett försök bland de landsmän, som vistas i Odessa och Södra Ryssland passim. … D-r Hausen nämnde en gång om Ludv. Born i Esbo, såsom påräknelig. … Han är en tät herre och vore kanske hugad att släppa på pungen. Likaså saknar jag bland våra kollektionister M. Tandefelt i Sysmä, utom många andra, troligen våra syften tillgifne penningemän.⁹⁰

Redan i samband med grundandet tog sällskapets styrelse kontakt med lämpliga personer på ett flertal orter och lyckades under det första verksamhetsåret värva 41 ombud. Av dessa representerade nio handel och industri, åtta civil förvaltning och rättskipning samt sju kyrka och skola. Därutöver var tio av de första ombuden läkare eller apotekare, tre godsägare, tre militärer och en ingenjör. Ombudens arbete var oavlönat och de förutsattes vara medlemmar av sällskapet, vilket innebar att de t.ex. som årsmedlemmar förband sig att betala en årlig medlemsavgift om 10 mark i tolv års tid. Även om Torsten Steinby konstaterat att det fanns både intresse och personlig offervilja då det gällde uppdraget, var det inte alltid lätt att övertala de tilltänkta ombudsmännen.⁹¹ Trots sitt intresse för litteratursällskapets strävanden avböjde t.ex. kaplanen A. A. Fleege i Kyrkslätt i maj 1885 sällskapets förfrågan om att inträda som medlem och bli ombud på orten bl.a. med hänvisning till sin skrala ekonomi. Angående möjligheten att värva medlemmar i Kyrkslätt konstaterade han något frustrerat: ”Ej heller har jag lyckats förmå allmogen, som uti sin dryga och egennyttiga penningearistokrati föraktar saken eller ock uti sin andliga och lekamliga pauperism icke förstår, ej heller har råd dertill, att med allvar deltaga i sällskapets sak”.⁹²

Det fanns dock också personer som såg positivare på uppdraget. En av dessa var det blivande ombudet i Varkaus, bankdirektören R. Grotenfelt som 1918 meddelade sällskapets skattmästare Axel Wallensköld att det ”icke skall bliva omöjligt att inom brukets tjänstemannakår samt bland de icke få bildade svensktalande personer som finnes här, tillföra Sällskapet åtminstone några nya medlemmar”.⁹³ Även i det finska Finland fanns personer som arbetade för sällskapets strävanden och i likhet med med.lic. Thure Roos, ombud i Hirvensalmi 1918, var beredda att ”bli ombud blott för att ’plocka upp’ de små summor man möjligen här i finnmarken kunde komma öfver”. Han ansåg också ”att om ock (hur) få nya medlemmar skulle anmäla sig – det dock alltid vore några till. Vi äro ju ändå så få o. så splittrade. St. Michel har ingen kontakt med oss o. där äro de ju alla finskt sinnade.”⁹⁴ Bara ett par år senare skrev ombudet i Imatra doktor Alvar Törnudd om medlemssituationen på följande sätt: ”Det svenska elementet börjar alltmer tryta i östra Finland. Sorgligt, men sant. Man hör till de ensamma svenskarna i de finska byggderna. Och man längtar bort.”⁹⁵

Ännu flera decennier senare fanns det dock entusiaster som i likhet med jordbrukaren Verner Rasmus i Vörå åtog sig att vara ombudsmän för litteratursällskapet. Rasmus konstaterade 1956 att uppdraget inte var lätt ”för vanligt folk är icke så särdeles intresserad för litteratur”, men att ”den Svenska litteraturen är en livssak för oss svenskar”. Av korrespondensen framgår att Rasmus förskotterade medlemsavgifterna av sin mjölklikvid.⁹⁶

Flera av ombuden kring sekelskiftet 1900 hänvisade till svårigheten att värva nya medlemmar och betonade de sociala relationernas betydelse. I ett brev till sällskapets skattmästare Sigfrid Kullhem 1892 beklagade sig ombudet i Borgå, lektor J. E. Strömborg över svårigheterna att vinna nya medlemmar för sällskapet till följd av den ekonomiska uppoffringen:

Lederna glesna här år efter år, och jag har ej varit i stånd att genom värfning af nya medlemmar fylla de uppkomna luckorna. Anteckningen till ledamöter i Svenska Litteratursällskapet försiggick härstädes till stor del vid Svenska Klubbens årsmöte och man tecknade sig då under den allmänna hänförelsen öfver Sällskapets stiftelse nästan mangrant; – flere i den tanken att teckningen af bidraget gällde blott för ett år. Sedan dess har till staden ej någon inflyttat, som hyst nog intresse för Sv. Litteratursällskapets sträfvanden för att ikläda sig uppoffringar för desamma.⁹⁷

Seminariidirektorn F. W. Sundwall, som var sällskapets ombudsman i Ekenäs, meddelade skattmästaren i december 1896 att han skulle avgå som ombudsman så snart han hittar en ersättare ”emedan jag tror att det vore till fördel att få en ombudsman, som mera lefver med i sällskapslifvet på orten, än hvad jag gör, ty man tyckes måsta ta folket, då de äro lifvade.”⁹⁸

En person som inte bara åtog sig uppdraget utan också förmedlade arkivdonationer var ombudsmannen i Uleåborg, handlanden J. S. Hedman, som i juni 1886 meddelade sällskapet om en arkivdonation av tingsprotokoll och besvärsskrifter från 1600- och 1700-talet rörande allmogen i Pudasjärvi och Ijo socknar. Donator var stadsläkaren P. A. Bäckvall i Uleåborg:

Af Herr Doktor P. A. Bäckvall härstädes emottog jag idag här bilagde gamla protokoller dem jag tillåter mig tillsända Eder för den händelse att desamma kunde vara af något intresse för Eder.

Dessutom erbjöd sig Herr Doktor Bäckvall, att utan anspråk på någon ersättning, till Sällskapet afstå några äldre årgångar af Åbo Tidning, 2ne årgångar Mnemosyne och åtskilligt annat, icke särskildt uppgifvet, äldre tryck, hvarföre jag beder snarligast blifva underrättad om den af Doktor Bäckvall erbjudna gåfvan antages, då gifvaren i slutet af denna månad kommer att på några månader afresa till utlandet. Högaktningsfullt J. S. Hedman.⁹⁹

Drygt en månad senare erhöll Hedman svar från litteratursällskapet där man tackade för de insända handlingarna och meddelade att sällskapet tar emot även de äldre tryckalstren.¹⁰⁰ Redan i november 1885 hade sällskapet via ombudsmannen i Kotka, konsul G.W. Cadenius av apotekaren i samma stad J. Hj. Grahn erhållit en handskrift med en beskrivning av Karl XI:s syn på Stockholms slott i december 1676. I konceptet till sällskapets styrelsemötesprotokoll för den 19 november 1885 har noteringen om donationen försetts med kommentaren ”som med hänsyn till datum och underskrifter visad vara en falsifikation”. Styrelsen beslöt dock att handlingen trots det skulle läggas till samlingarna.¹⁰¹ År 1887 överlämnade i sin tur ombudsmannen i Hangö, stationsinspektorn Konrad Appelgren och ombudsmannen i Lojo, provinsialläkaren J. M. J. af Tengström egna donationer till sällskapet, dvs. reseskildringar av C. F. Hornstedt och J. M. af Tengström från slutet av 1700-talet och början av 1800-talet.¹⁰²

Att det inte var lätt att skaffa material till sällskapets arkiv ute i bygderna framgår av att ombudsmännens roll som förmedlare av arkivdonationer var rätt blygsam. Under det första halvseklet inkom sammanlagt ca 20 samlingar (ca 4 procent) till arkivet via ombudsmännen som egna donationer eller genom deras förmedling. Systemet med ombudsmän fortlevde till slutet av 1960-talet och under denna tid inkom ytterligare 18 samlingar via denna stödgrupp.

År 1969 fattade sällskapets styrelse beslut om direktdistribution av skrifterna och indrivning av medlemsavgifterna via sällskapets eget kansli, vilket gjorde ombudsmannasystemet ”överflödigt”. I samband med revisionen av sällskapets stadgar 1984 slopades momentet om ombudsmännen definitivt. De forna ombudens roll, i den mån de ville fortsätta att verka för sällskapet, blev att fungera som sällskapets kontaktmän på respektive orter och i mån av möjlighet värva nya medlemmar. Ombudsmannainstitutionen har enligt Torsten Steinby spelat en anmärkningsvärd roll i sällskapets utveckling och var länge viktig också genom att den skapade personliga kontakter mellan kulturellt intresserade personer.¹⁰³ Också för arkivet var ombudsmännens insats som spridare av kunskap om litteratursällskapet och dess syfte betydelsefull, och genom sin kontaktskapande verksamhet kunde de förmodligen inspirera också till arkivdonationer.

Sympatisörerna

Under det första halvseklet av litteratursällskapets verksamhet inkom fram till 1935 knappt 30 samlingar (ca 7 procent) via andra förmedlare än ombudsmän och styrelsemedlemmar. Dessa ca 20 personer kan snarast karakteriseras som sympatisörer som kände för sällskapets syfte och målsättning och på olika sätt ville bidra till att förverkliga sällskapets strävanden. Under följande halvsekel inkom ytterligare 31 donationer via denna grupp. Några av dem, såsom lektor Jonathan Reuter och fil.mag. Rolf Lagerborg, donerade också själva material till arkivet.

Bland förmedlarna fanns fröknar och fruar, tullförvaltare, konstnärer, pastorer, magistrar, rektorer, professorer och doktorer, friherrar, geheimeråd m.fl. En del av dem var medlemmar, t.ex. den tidigare nämnde J. Reuter, docenten Gunnar Landtman, professor Ivar A. Heikel och konstnären Thorsten Waenerberg. Flera av dem var bosatta i Helsingfors, men förmedlare förekom även ute i bygderna såsom tullförvaltaren W. von Christierson i Lojo och pastor A. Ahlblad i Ingå.¹⁰⁴

Sympatisörer var även de personer som erbjöd sin hjälp vid insamlingen av material till arkivet. Vid sidan av egna tidigare arkivdonationer erbjöd sig stabskapten Edvard Severin Tigerstedt i S:t Michel 1892, i ett brev till M. G. Schybergson, att för sällskapets arkiv skaffa avskrifter av brev skrivna under 1808–09 års krig av J. Z. Duncker ”till dess syster löjtnantskan Tuderus”. Breven fanns i överstelöjtnant V. Tuderus ägo och torde enligt Tigerstedt ”ej ha varit kända af Fr. Cygnaeus”.¹⁰⁵

Landskamreraren och medlemmen F. Edv. Stenvik i Åbo, som i mars 1914 donerade brev av C. G. Estlander och tidigare donerat en skrift med poesi av Jacob Frese från 1720-talet, meddelade i sin tur M. G. Schybergson i samband med en tilläggsdonation att han hade ”besökt några personer, hos vilka jag hoppades möjligen finna bref från C. G. Estlander, men hafva, ledsamt nog, mina forskningar varit utan resultat”. I samma brev konstaterar Stenvik, som varit prenumerationsagent för Finsk Tidskrift i slutet av 1870-talet och den vägen blivit bekant med Estlander, angående sin brevdonation att ”det högeligen gladde mig att äfven hafva kunnat sprida litet ljus öfver de många svårigheter, som varit förknippade med utgifvandet af vår första litterära svenska tidskrift i Finland”.¹⁰⁶

SLS-sympatisörer fanns även av annat slag, såsom journalisten och f.d. ombudet i Åbo, Ernst von Wendt. Han donerade inte själv något till arkivet, men kände starkt för sällskapets syfte och inledde 1934 en privat kampanj för att via ombudsmännen försöka ”framstimulera” en imponerande nyanslutning av medlemmar (och potentiella donatorer) inför sällskapets 50-årsjubileum 1935. Han kontaktade ombudsmännen per brev, skrev en artikel om litteratursällskapet som kulturfäste, vilken publicerades i många svenska landsortstidningar, och författade broschyren ”Svenska Litteratursällskapet i Finland. Inför femtioårsjubileet – några data och fakta”, som skickades till ombudsmännen, samt skrev en kort notis om nyanslutningen som publicerades i pressen några dagar före jubileet. von Wendt var själv mån om att hans roll vid medlemsvärvningen inte skulle framgå. Han meddelade sällskapets skattmästare Bruno Lesch att hans strävanden och arbete för saken gagnades bäst om resultatet såväl inom sällskapet som utåt ”framstår såsom resultat av ombudsmanna-nit och intresserat tillmötesgående från svenskspråkiga mänsklighetens sida”. Under jubileumsåret 1935 erhöll Allmänna arkivet 21 donationer, vilket var dubbelt så mycket som medeltalet för de senaste 25 åren. Materialet inlämnades av såväl tidigare donatorer som nio helt nya, men hur många donationer som kan tänkas vara ett resultat av ombudsmännens ”PR-verksamhet” är svårt att avgöra.¹⁰⁷ Förutom de här nämnda personerna hade sällskapet med största sannolikhet en mängd sympatisörer, som på olika sätt i det tysta verkade för sällskapets sak och bidrog till såväl medlemskårens som arkivsamlingarnas tillväxt.

Styrelsemedlemmarna

Som tidigare framgått visade Svenska litteratursällskapets styrelse stort intresse för arkivsamlingarnas förkovran. Styrelsemedlemmarna förenades av sällskapets program, en stark känsla för det svenska kulturarvet och vikten av att bevara och främja det. Torsten Steinby har i sällskapets historik för tiden 1885–1935 redogjort för den första styrelsens sammansättning. Han påpekar att initiativtagaren Carl Gustaf Estlander, sällskapets första ordförande, hade handplockat de fjorton personer som vid sidan av honom själv, Axel Olof Freudenthal och Axel Lille undertecknade sällskapets stiftelseurkund som representanter för olika institutioner, verksamhetsområden och regioner. Av dessa sjutton undertecknare kom tio att bli medlemmar av den första styrelsen, dvs. universitetsprofessorerna Carl Gustaf Estlander (estetik och nyare litteratur), Axel Olof Freudenthal (svenska språket och litteraturen), Magnus Gottfrid Schybergson (allmän historia) och Fridolf Vladimir Gustafsson (romersk litteratur) samt docenten Fredrik Elfving (botanik), biblioteksamanuensen Robert Alfred Renvall, överinspektören i Överstyrelsen för skolväsendet Gustaf Frosterus, kollegan vid Svenska normallyceum Elis Lagerblad (historia, geografi, svenska), överinspektören i Överstyrelsen för skolväsendet Carl Synnerberg och statsarkivarien Reinhold Hausen.

De övriga sju undertecknarna, dvs. juristen och tidningsmannen Axel Lille, universitetsbibliotekarien Wilhelm Bolin, folkskolinspektören Viktor Öberg, historieforskaren och lektorn i historia och geografi Karl Konstantin Tigerstedt (Åbo), historieforskaren och lektorn i historia och geografi Johan Oskar Immanuel Rancken (Vasa), historieforskaren och insamlaren av folklore, skalden Theodor Lindh (Borgå) och godsägaren och politikern Viktor Magnus von Born, kan väl närmast karakteriseras som sympatisörer och främjare av sällskapets syften inom sina respektive områden. Av dessa sympatisörer verkade V. M. von Born under de första verksamhetsåren som sällskapets ombudsman i Lovisa och donerade i likhet med A. Lille och K. K. Tigerstedt material till sällskapets arkiv under det första decenniet.¹⁰⁸

En del av styrelseledamöterna var mycket engagerade i insamlingen av material till arkivet, men under den första entusiasmens tid var styrelsemedlemmarnas intresse i första hand inriktat på att hitta material för publicering. Redan 1887 meddelade t.ex. pedagogen och historieforskaren Petrus Nordmann (styr.medl. från 1893) ordförande Estlander om arkivfynd i Uppsala från stora ofredens tid, som han låtit kopiera för sällskapets räkning. Sju år senare skrev han från Stockholm att han ”funnit godbitar för Sällskapets räkning” bl.a. rörande Per Brahes resa i Finland 1639 och inrättandet av akademin i Åbo, ”ett par så präktiga fynd af gamla handlingar, att jag blef sprittande glad och måste skynda mig att meddela Farbror den glada nyheten”.¹⁰⁹

Styrelsemedlemmarna bidrog även aktivt till insamlingen med egna donationer eller som förmedlare av arkivdonationer från bekanta eller personer som kontaktade dem i deras egenskap av styrelsemedlem. Under det första halvseklet t.o.m.1935 inkom drygt 100 donationer (ca 20 procent) via sällskapets styrelsemedlemmar, av vilka de aktivaste var C. G. Estlander (22 donationer), M. G. Schybergson (15), W. Lagus (14), A. Hultin (10) och R. Hausen (7). För det följande halvseklet är motsvarande siffra knappt 50 donationer.¹¹⁰ Till exempel M. G. Schybergsons donationsverksamhet inleddes redan under sällskapets första verksamhetsår. I samband med ett arkivbesök i Stockholm i augusti 1885 för en uppsats i Förhandlingar och uppsatser, lät M. G. Schybergson skriva av akter rörande Finlands inre förhållanden under frihetstiden, som ”kunde deponeras i sällskapets arkiv”. Följande år förmedlade han en avskrift från amanuensen vid Riksarkivet i Stockholm Theodor Westrin angående lån som Finlands främsta adelsmän beviljat kung Johan III.¹¹¹

Via Schybergson överlämnade också f.d. styrelsemedlemmen Wilhelm Lagus 1901 ”till Sällskapet, såsom en liten gåfva af mitt intresse för dess syften” en häftad samling med skrivelser från Bilmark och Tengström 1766–1807 samt 1904 ”ett kuriöst, men i sin art ganska upplysande dokument”, ett utdrag ur den s.k. Vågboken på Qvidja gård, som enligt Lagus ”möjl. kunde förtjena bevaras bland vårt Sällskaps biografika”.¹¹² Också den tidigare nämnda fröken Alfhild von Schantz vände sig i mars 1897 till sällskapets nyvalde ordförande M. G. Schybergson angående avskrifter av brev samt poem troligen av A. I. Arwidsson, som hon överlämnade till Schybergson att avgöra huruvida de var ”af något allmännare intresse” och kunde intressera sällskapet.¹¹³

Sällskapets styrelse bestod från början av personer med tyngd och auktoritet i samhället. Åldersfördelningen inom den första styrelsen sträckte sig från 30-års åldern (Schybergson 33, Gustafsson 31, Elfving 31, Hausen 34) till det som Steinby kallat ”farbrors-generationen” (Estlander 51, Freudenthal 49, Synnerberg 48, Renvall 55, Frosterus 60, Lagus 64). Mellan dessa två generationer fanns männen i medelåldern (Lagerblad 40, Kasten Antell 40).¹¹⁴ Åldersskillnaden på drygt 30 år mellan den yngsta och äldsta ledamoten medförde att de enskilda styrelsemedlemmarnas kontaktnät både avvek från och tangerade varandra såväl inom yrkeslivet som inom det privata.

Flera av den första styrelsens medlemmar kände varandra även från andra sammanhang. C. G. Estlander var sedan 1879 konsulterande ledamot i Överstyrelsen för skolväsendet och hade den vägen lärt känna Synnerberg. Med den andra överinspektören Frosterus var Estlander nationskamrat (Ostrob.) som han brevväxlade med sedan början av 1860-talet, främst kring Finsk Tidskrift och skolfrågor.¹¹⁵ Estlander var också ordförande för Finska Konstföreningen och den första redaktören för Finsk Tidskrift. I det sammanhanget hade han träffat på E. Lagerblad, som medverkat som recensent i tidskriften. Via sin verksamhet inom Svenska Klubben i Helsingfors var Lagerblad dessutom sedan tidigare bekant med A.O. Freudenthal.

M. G. Schybergson var i sin tur enligt Steinby Estlanders speciella skyddsling. Han hade släktband till Estlander och var den som lyckades övertala honom att ställa sig i spetsen för den nygrundade Finsk Tidskrift hösten 1875. Själv blev Schybergson huvudredaktör för tidskriften 1887¹¹⁶ och utgav den tillsammans med F. Gustafsson till 1895, därefter tillsammans med R. F. von Willebrand till 1907. Han samarbetade också kring Finsk Tidskrift med F. Elfving. R. F. v. Willebrand (styrelsemedlem från 1899) hade i sin tur varit recensent i Finsk Tidskrift sedan mitten av 1880-talet och utgav tidskriften ensam i mer än ett par decennier. Han kände också både Estlander och Freudenthal från sin studietid, den ena som universitetslärare, den andra som kurator för Nyländska avdelningen och god vän. Synnerberg och Estlander hade också varit både M. G. Schybergsons och F. Gustafssons lärare vid universitetet och den sistnämnde enligt Steinby ”en av Estlanders mest uppskattade elever”. Gustafsson blev också tidigt Estlanders kollega i fakulteten och de båda förenades av sitt engagemang för Finsk Tidskrift. Kärntruppen inom Finsk Tidskrift bestod alltså under något årtionde långt av personer som ingick i sällskapets styrelse.¹¹⁷

Ett annat betydelsefull gruppering var tjänstemännen och amanuenserna vid Helsingfors universitetsbibliotek i början av 1900-talet, då kontaktnäten inom de två arenorna litteratursällskapet och universitetsbiblioteket tydligt överlappade varandra. Många av bibliotekets tjänstemän såsom Arvid Hultin, Emil Hasselblatt, Ragnar Dahlberg, Gunnar Castrén, Holger Nohrström, Arne Jörgensen, Paul Nyberg, Hans Ruin, C.A. Nordman och något senare även Hugo E. Pipping, hade Svenska litteratursällskapet i Finland som ett andra verksamhetsfält, antingen samtidigt med tjänstgöringen vid biblioteket eller senare.¹¹⁸

Den av bibliotekstjänstemännen som i slutet av 1910-talet hade verkat längst inom Svenska litteratursällskapet var Arvid Hultin, då i 60-årsåldern, bibliotekarie vid universitetsbiblioteket samt medlem av Svenska litteratursällskapets styrelse sedan 1892 (sekreterare 1895–1934). Hultin hade blivit bekant med C. G. Estlander redan under studietiden och medverkade i Finsk Tidskrift både som redaktionssekreterare 1883 och skribent, i likhet med en tidigare styrelsemedlem, kollegan i svenska, historia och geografi Petrus Nordmann (styrelsemedlem 1893–1912).¹¹⁹ Av C. G. Estlanders korrespondens framgår att han känt Nordmann åtminstone sedan 1887 då denne började medverka i tidskriften.¹²⁰ Även Holger Nohrström hade ett förflutet som redaktionssekreterare för Finsk Tidskrift från 1908.121 Förutom Arvid Hultin var också docenten i estetik och nyare litteratur, Gunnar Castrén, och de äldre underbibliotekarierna Emil Hasselblatt och Ragnar Dahlberg (alla tre i 40-årsåldern) medlemmar av sällskapets styrelse vid denna tid. Gunnar Castrén hörde till kretsen kring tidskrifterna Euterpe, Fria Ord och Argus.

Att de olika kontaktnäten gick ihop kan illustreras av att också Emil Hasselblatt var engagerad i Finsk Tidskrift och även han hade medarbetat i Euterpe och Argus. Han hade också långt före sitt inval i styrelsen 1918 kommit i kontakt med sällskapets ledning genom engagemang i de litterära prisnämnderna. Såväl Rainer Knapas som Göran Stjernschantz, som båda granskat nätverket av tjänstemän och amanuenser på Helsingfors universitetsbibliotek i början av 1910-talet, har framhållit bibliotekets roll som drivhus eller plantskola såväl för biblioteksmän av facket som för en stor del av den akademiska och intellektuella eliten, som senare kom att beklä betydande poster inom både universitet, kulturinstitutioner och näringsliv.¹²²

Alla de tidigare nämnda bibliotekstjänstemännen utom Arne Jörgensen – en av litteratursällskapets stordonatorer – kom under 1920–1940-talet att ta plats i sällskapets styrelse. Av det ovan relaterade framgår att styrelsemedlemmarna ofta var delaktiga i flera olika klickar som delvis överlappade varandra.¹²³ Dessa kunde finnas inom Finsk Tidskrift, Svenska Klubben, universitetet, universitetsbiblioteket m.m. Inom t.ex. universitetsbiblioteket rekryterades de yngre tjänstemännen ännu vid denna tid ofta inom en liten krets av tidigare skolkamrater, nationskamrater och familjebekanta från gamla akademiska familjer i Helsingfors. Vänskapsband som knutits i ungdomen gav således förutsättningar för ett smidigt samarbete senare i litteratursällskapets styrelse.¹²⁴ Styrelsemedlemmarna förfogade således tillsammans över ett relativt stort kontaktnät som kunde utnyttjas för sällskapets syften såväl i fråga om medlemsvärvning, eventuella publiceringsobjekt som om arkivdonationer.¹²⁵

Donatorskåren

Vilka var då de personer som stödde sällskapets strävan och skyndade till den svenska kulturens ”försvar” under de första decennierna av sällskapets verksamhet som medlemmar, donatorer eller bådadera? Torsten Steinby har i sällskapets historik konstaterat att medlemskåren under de första åren var rätt brokig. Den största gruppen bestod av personer verksamma i intellektuellt betonade yrken. Många av dem hade också akademisk utbildning. Näringslivet var väl representerat både inom handel, industri och hantverk och särskilt i provinsstäderna förekom en stor grupp ”handlande”. Därutöver förekom godsägare, possessionater, arrendatorer och förvaltare samt rätt många militärer i medlemsförteckningen, och närmare hundra kvinnor hade självständigt tecknat sig som medlemmar. Däremot saknades t.ex. journalister, författare, konstnärer och musiker, vilka börjar förekomma några decennier senare. Under det första halvseklet skedde förändringar inom medlemskåren, men i stort bibehöll den dock sin sociala sammansättning.¹²⁶

Avspeglade då donatorskårens sammansättning samma mönster som medlemskårens? I redogörelsen över styrelsemedlemmarnas kontaktnät har framkommit att en del av donatorerna var personliga bekanta till eller släkt med någon av styrelsemedlemmarna, andra var skolkamrater, ungdomsvänner eller bekanta och medarbetare från olika områden inom kultur- och yrkeslivet. Huruvida donatorerna hade en direkt SLS-anknytning via medlemskap går att följa systematiskt via de tryckta förteckningarna över sällskapets medlemskår fram till ca 1920. Det handskrivna registret över årsmedlemmar upphör 1915 och den sista tryckta medlemsförteckningen utkom 1916 under Elis Lagerblads sista år som arkivarie. Bland de drygt 200 personer som donerade material till Allmänna arkivet under perioden 1885–1920 finns nio styrelsemedlemmar, nio ombudsmän, 29 insamlare av folktradition (ett material som kring 1910 överfördes till sällskapets folkloristiska samlingar) och fem helt okända.¹²⁷

Av dessa donatorer var 85 medlemmar när de började donera och ett drygt tiotal hade en annan nära relation till sällskapet genom att t.ex. en förälder eller make var eller hade varit medlem.¹²⁸ Som exempel kan nämnas fröken Karin Ek i Fredrikshamn, som 1914 donerade Privata Svenska flickskolans i Fredrikshamn arkiv. Hennes far, statsrådet Robert Ek, hade i början av seklet varit ständig medlem.¹²⁹ Efter C. G. Estlanders död donerade i sin tur hans änka Helena material till arkivet tre gånger mellan 1911 och 1915. Fem år senare 1920 inlämnade arvingarna C. G. Estlanders samling av mottagna brev.¹³⁰ Sammantaget innebär det ovan relaterade att knappt hälften (46 procent) av de drygt 200 donatorer som ville främja den svenska kulturens fortbestånd genom arkivdonationer hade en klar koppling till litteratursällskapet.

De tryckta medlemsförteckningarna, av vilka donatorernas koppling till sällskapet delvis framgår, omfattar förutom namn även boningsort och titel eller yrke, vilket gör det möjligt att undersöka donatorskårens sociala sammansättning till den del donatorerna var medlemmar av litteratursällskapet.¹³¹ En närmare granskning visar att knappt 15 procent av donatorerna under perioden 1885–1920 hade en anknytning till universitetet och den högre bildningen (bl.a. 19 professorer, 1 docent, 3 doktorer), 12 procent hörde till gruppen civil förvaltning och rättskipning (senator, borgmästare, rådman, referendarie-, kollegi- och expeditionssekreterare, arkivarie, stadskassör, kronolänsman, vicehäradshövding, lagmän m.fl.) och 22 procent var kvinnor som antingen titulerades enbart som fru eller fröken (20) eller enligt mannens yrke (17). I medlemsförteckningarna eller styrelseprotokollen för denna tid förekommer följaktligen friherrinnor, statsrådinnor, doktorinnor, häradshövdingskor, lektorskor, överstinnor, prostinnor, ingenjörskor etc. Yrkesutövande kvinnor förekommer däremot i gruppen kyrka och skola, till vilken 8 procent av donatorerna kan hänföras, som lärarinnor och skolföreståndarinnor (6). I samma grupp finns också rektorer, lektorer, kollegor och prostar.

Ungefär lika många av donatorerna, 9 procent, var verksamma inom det kulturella området i egenskap av författare och författarinnor (6), biblioteksamanuenser, redaktörer, litteratörer, musiker och konstnärer. En något mindre grupp, 7 procent, består av personer som titulerades enbart magister, filosofiekandidat eller student. Grupperna militärer och sterbhus (främst efter doktorer, professorer, statsråd, senatorer och författare) utgör båda 5 procent. Den återstående delen, knappt 20 procent, består av representanter för områden med en procentandel om 2–4, dvs. medicin (läkare, apotekare), handel och industri (banktjänsteman, affärsman, bokhandlare), teknisk utbildning (arkitekt, ingenjör), övriga yrken såsom järnvägstjänsteman, telegraftjänsteman och forstmästare samt godsägare och possessionater. Vid sidan av dessa förekommer även några föreningar och organisationer, såsom Understödsföreningen för svenska inhemska teatern, Nyländska avdelningen, Vasa svenska lyceister m.fl. samt en handfull anonyma donatorer. I sällskapets egna protokoll och medlemsförteckningar hänvisas ofta enbart till personens titel såsom statsråd, hovråd, kollegiråd och kommunalråd liksom de tidigare nämnda magistrarna och filosofiekandidaterna, men här har personerna såvitt det varit möjligt att utreda placerats i någon av de ovan nämnda kategorierna.

Den geografiska fördelningen enligt donatorernas hemort visar att drygt 40 procent av donatorerna under perioden 1885–1920 var bosatta i Nyland med en klar tyngdpunkt på sällskapets hemort Helsingfors (53 donatorer). Steinby har konstaterat att en majoritet av medlemmarna under de första åren var bosatta i Helsingfors, medan en tredjedel av medlemmarna fördelade sig på 45 olika orter av vilka två tredjedelar var mer eller mindre finskspråkiga. Av arkivdonatorerna placerar sig omkring 23 procent relativt jämnt i de olika landskapen med en procentandel mellan 3 och 6. Vid sidan av Helsingfors finns flest donatorer i Åbo (6), Borgå (5) och Vasa (5) och Lojo (4). På övriga orter är donatorerna 1–3 per ort såsom i Parkano, Björneborg och Tammerfors (Satakunda), Nådendal, Salo och Nystad (Egentliga Finland), Uleåborg, Gamlakarleby och Kajana (Österbotten), Gustav Adolfs, Hauho och Jyväskylä (Tavastland), Kuopio, S:t Michel och Imatra (Savolax) samt Viborg, Nurmes och Lieksa (Karelen). Utöver dessa var ca 7 procent av donatorerna bosatta i utlandet, främst i Sverige (7), men även i t.ex. Norge, Ryssland, Frankrike och Argentina. För ca 25 procent saknas uppgifter om hemort.

Som helhet var donatorskårens sammansättning relativt homogen, med tyngdpunkten på de högre sociala skikten och representerade långt ”den bildade finlandssvenskheten”, främst i Nyland och uttryckligen i Helsingfors. Detta kan anses naturligt eftersom det var lätt att sprida kunskap om litteratursällskapet bland huvudstadens befolkning via personliga kontakter. Sällskapets upprop och kampanjer för att samla in ”vittnesbörd om den svenska kulturens uppkomst och utveckling i Finland” vann genklang främst inom universitets- och skolvärlden, inom förvaltningen och rättskipningen samt inom kultursektorn. Tillsammans med gruppen sterbhus samt fruar, fröknar och makor utgör dessa ca 80 procent av donatorerna. Om man lägger till donatorerna för perioden 1921–1935 blir motsvarande siffra 70 procent.¹³² Att koncentrationen till Nyland och huvudstaden bestod åtminstone ett drygt decennium framåt framgår av att drygt 30 procent bodde i Nyland och knappt 25 procent av donatorerna angav Helsingfors som hemort under litteratursällskapets första femtio år.¹³³

De sociala nätverkens och de personliga kontakternas betydelse för insamlingen

I de föregående kapitlen har framgått att den verksamhet som ägde rum på olika plan inom Svenska litteratursällskapet långt byggde på personliga kontakter och sammanhållning kring gemensamma intressen. Under 1990-talet började man inom historieforskningen i Sverige undersöka de personliga kontakternas och relationernas betydelse ur ett nätverksperspektiv och det kan vara fruktbart att se de aktiva inom styrelsen, ombudsmännen, donatorerna, medlemmarna och sympatisörerna som ett nätverk och tolka det undersökta materialet inom denna teoriram.¹³⁴

Inom nätverksforskningen karakteriseras sociala nätverksrelationer ofta som horisontella relationer som bygger på ett ömsesidigt personligt förtroende¹³⁵, och man rör sig med grundbegrepp som gåvoutbyte och tillit, där olika typer av utbyten mellan individer är nätverkets viktigaste funktion.¹³⁶ Gåvoutbyte handlar i första hand om att skapa en relation, men i överförd bemärkelse kan man kanske anse att medlemmarnas stöd till litteratursällskapet och donationerna av arkivmaterial var en gåva, som i sin tur förutsatte en jämbördig gengåva av sällskapet. Den förväntade motprestationen från sällskapets sida var åtgärderna för att försvara och upprätthålla det svenska kulturarvet i Finland, i första hand genom att ge ut skrifter och genom att ställa arkivmaterial till forskningens förfogande. Enligt nätverksteoretikerna är i sin tur tilliten, som bygger på att motparten beter sig på ett förväntat sätt, det mest betydandebärande och sammanhållande elementet i ett nätverk. Tilliten kan vara personlig och baserad på individuella relationer, vilket delvis också kan skönjas i SLS-materialet.¹³⁷

För att ett socialt nätverk skall fungera bra bör medlemmarna dock ha vissa grundläggande erfarenheter och värderingar gemensamma som bas för sammanhållningen. Nätverk uppstår också lättare mellan personer som har en liknande bakgrund och tillhör samma eller närliggande sociala grupp (jfr kapitlet om donatorskårens sammansättning).¹³⁸ I det nätverk som bestod av sällskapets styrelse, ombudsmän och medlemmar, donatorer och sympatisörer delade aktörerna erfarenheten av såväl tilltagande förfinskning som förryskning och upplevde ett hot mot både det egna språket och landets autonomi. Språkgemenskapen och de gemensamma värderingarna, i detta fall hävdandet av det svenska språkets och det svenska kulturarvets betydelse i Finland och den gemensamma strävan att bevara detsamma, skapade och upprätthöll i sin tur ett förtroende i mer abstrakt form mellan nätverkets medlemmar.¹³⁹

Denna tillit tog sig uttryck bl.a. i det stora förtroende som fanns för C. G. Estlander och allt det han personifierade. Redan innan litteratursällskapet grundades framstod Estlander som en garant för de svenska strävandena och detta förtroende levde kvar bland sällskapets medlemmar och sympatisörer under hans tid som ordförande och galjonsfigur för sällskapet. I ett brev till C. G. Estlander uttrycker den tidigare nämnde F. Edv. Stenvik i Åbo redan hösten 1881 sin glädje över Estlanders val till universitetets representant i prästeståndet ”emedan vi veta oss ega i Herr Professorn en säker och trogen vakt och befrämjare af vår fäderneärfda bildning samt sanning och rätt”. På motsvarande sätt uttryckte K. K. Tigerstedts son Robert, som vid denna tid arbetade vid Karolinska medikokirurgiska insitutet i Stockholm, i ett brev till C. G. Estlander 1882 sin beundran över en artikel av Estlander i Finsk Tidskrift och ”den kraftiga hand som så modigt” hållit fram ”sanningens spegel”. Han önskade att Estlander måtte ”länge, länge, få verka såsom svenskans orädde representant i vårt land”.¹⁴⁰ Efter att C. G. Estlander meddelat att han önskade avgå från ordförandeposten 1897 förekom därför en viss oro inom sällskapets ledning för att ordförandebytet skulle verka menligt på den framtida verksamheten och att allmänhetens förtroende för sällskapet kanske skulle minska. I ett brev till den nye ordföranden M. G. Schybergson konstaterar R. F. von Willebrand dock en tid därefter att ”vår svenska allmänhets förtroende för sällskapet icke minskats efter Estlanders avgång”.¹⁴¹

Också Torsten Steinby har lyft fram de ideologiska motiven som en förenande faktor och ser det ökade intresset för sällskapets kulturella verksamhet, till följd av det politiska trycket efter sekelskiftet 1900, som en del av det passiva försvaret. Han konstaterar att sällskapet från början hade karaktären inte bara av vetenskaplig institution utan också av en medborgerlig organisation som sökte stöd hos en upplyst opinion, i första hand lekmän. Professor Patrick Bruun har dock framhållit att alla som anslöt sig till litteratursällskapet inte stödde alla punkter i sällskapets program, även om de stödde kärnpunkterna, dvs. att bevara landet och det svenska språket som förmedlat ”en samhällssyn, en bildning och en tradition som förefaller omistlig”. Han konstaterar också att ett samfund som Svenska litteratursällskapet kunde erbjuda en utväg och en möjlighet att reagera i ett politiskt läge där organiserad partiverksamhet saknades. Starkare än Torsten Steinby hävdar han att litteratursällskapet inte bör ses enbart som ett kultursällskap utan också som en veritabel proteströrelse – mot förryskningen och till försvar för det svenska kulturarvet.¹⁴² Ombudsmännen fungerade som ett rekryteringsnätverk genom vilket medlemmar och resurser knöts till sällskapet och den idé det stod för. I tidningspressen publicerades notiser om nya medlemmar eller donatorer av arkivmaterial och pengar. Genom dessa notiser med information om såväl donatorns namn som hemort kunde nätverkets tillväxt följas och tillhörigheten till nätverket bekräftas i offentligheten.¹⁴³

Vilken roll spelade då nätverket och de personliga kontakterna för arkivets förkovran? Släktskapsbandens betydelse har redan antytts och som exempel kan nämnas att C. G. Estlanders son fil.mag. B. J. Estlander var sällskapets första ombud och medlemsvärvare i det avlägsna Baku. På motsvarande sätt blev ingenjör Jarl Lagerblad, arkivarien Elis Lagerblads son, sällskapets ombud i Tammerfors 1916.144 Ett annat exempel är från 1919 då den nyblivne arkivarien Ragnar Dahlbergs (arkivarie 1918–1950) svåger Rolf Lagerborg inlämnade brev och handlingar rörande Ingeborg Malmström (f. Wallenius) till arkivet, både som donator och förmedlare av donation.¹⁴⁵

Att släktskap och gamla vänskapsband över flera generationer även senare i tiden kunde vara av betydelse för personer som donerade material till sällskapet framgår till exempel av en formulering i ett brev från M. G. Schybergsons son C.M. Schybergson till sällskapets kanslichef Kurt Reuter 1955. I brevet konstaterar Schybergson, som var en av arkivets stordonatorer (9 samlingar 1933–1959), att ”… dessutom ha våra familjer varit i så nära förbindelse med varandra genom åren att vi på sätt och vis är förbundna”. Den förenande länken var Kurt Reuters hustru Märta, syster till professor Hugo E. Pipping (styrelsemedlem 1940–1966); deras far var professor Hugo Pipping som i 18 år satt i styrelsen samtidigt som M. G. Schybergson.

Som tidigare påvisats spelade de personliga kontakterna en betydande roll också för insamlingen av C. G. Estlanders korrespondens på 1910-talet, och i ett brev till sällskapets skattmästare Sigfrid Kullhem 1904 underströk ombudet Sigurd Nordenstreng i Fredrikshamn direktkontakternas betydelse också vid medlemsvärvningen. Han framhöll att erfarenheten visat ”att man lyckas bättre vid personligt sammanträffande helst mellan skål och vägg”.¹⁴⁶ Man kan förmoda att samma även gällde för arkivdonationerna, vilket kan exemplifieras av ett brev till C. G. Estlander 1889 från ombudet i Heinola, P. N. Crohns angående donationen av ett brev från J. L. Runeberg till Crohns avlidne svåger I. Ilmoni, ”hvilket Du enligt min sons meddelande ansett lämpligt att förvaras bland Svenska Litteratursällskapets handlingar”.¹⁴⁷

Ett annat exempel är läkaren i Uleåborg Oskar W. Moberg, som 1902 ”i enlighet med hvad jag vid vårt sammanträffande på gatan i H:fors lovade” översände två handlingar av översten Carl Leonard Lode, bl.a. koncept till en skrivelse till G. M. Armfelt, till sin ”heders broder” Schybergson, som ombads överlämna dem till litteratursällskapet ”att af detta sällskap ägas och bevaras”. Moberg, som i tiden blivit bekant med M. G. Schybergson inom Västfinska avdelningen, nämner också i samma brev att pastorskan Hultin (f. Crohns), som innehaft handlingarna, torde ”vara i besittning af en hel hop gamla handlingar, som det kanske vore skäl att taga vara uppå”.¹⁴⁸

Som tidigare framgått tillhörde också en del av styrelsemedlemmarna flera olika nätverk som delvis överlappade varandra. Av styrelsemedlemmarnas brevsamlingar i Historiska och litteraturhistoriska arkivet kan man sluta sig till att åtminstone C. G. Estlander, M. G. Schybergson och C. Synnerberg kände en del av donatorerna via sina egna nätverk som medarbetare, vänner och familjebekanta, skolkamrater etc. Arkitekten Jac. Ahrenberg, som donerat sju olika samlingar till sällskapets arkiv mellan åren 1886 och 1914, var personligt bekant med både M. G. Schybergson och C. G. Estlander; han medverkade i Finsk Tidskrift och hade lärt känna Estlander bl.a. via Finska Konstföreningen redan på 1870-talet. Andra av Schybergsons donatorskontakter var t.ex. Johannes Hedengren som skrev till sin ”Ärade” och ”Högtälskade” Broder 1905–1911 (främst kring Finsk Tidskrift) och ”Gla vännen” Fredrik Färling i Viborg, som 1892 donerade handlingar som tillhört kapten C. N. Carpelan på Odensaari gård. I ett brev 1893 lovar han dessutom Schybergson att ”om jag finner der [Odensaari] något anmärkningsvärdt, skall jag väl låta S.L.S. veta derom”.¹⁴⁹ En annan gammal vän var författaren och universitetsprofessorn Z. Topelius som efter en förfrågan av Schybergson 1894 översände brev av J. Tengström och F. V. Pipping till P. F. Aurivillius – trots att han tvekade att ”anförtro två unica åt en oansvarig stadspost”. Han bad Schybergson kopiera breven för eget bruk och därefter överlämna dem ”till Svenska Litteratursällskapets samlingar”. Brevet avslutas med orden ”förblifver med gammal vänskap din och vestfinnarnes tillgifne Z. T.”.¹⁵⁰

Mellan Schybergson och amanuensen vid Riksarkivet i Stockholm, Theodor Westrin, som Schybergson också under ca tjugo års tid samarbetade med inom Nordisk Familjebok, finns i sin tur hundratals brev från perioden 1878–1925. De båda herrarna hade blivit bekanta med varandra under en middag hos den svenske riksarkivarien 1878 i samband med Schybergsons arkivforskningar i Stockholm, och blev snart goda vänner och familjebekanta. Westrin donerade material till sällskapets arkiv ett par gånger, första gången redan 1886. I ett brev till Westrin senare samma år hälsar Schybergson: ”Glöm ej Svenska Litteratursällskapet i Finland om du finner något lämpligt i riksarkivets gömmor. En hjärtlig hälsning till vännerna i riksarkivet och i Nordisk Familjebok från din tillgifne Gottfrid Schybergson.” Han höll också Westrin ajour med att donationerna gått fram och sände honom i november 1905 ”referat af Sv. Lit. S-ts sista mötesförhandlingar, hvarur du finner, att jag till s-t öfverlämnat den afskrift av ’Couplets’ etc. som du vänligen under besöket i Stockholm i sommar gaf mig”.¹⁵¹

Arkitekten och författaren Jac. Ahrenberg (1847–1914) var stiftande medlem av Svenska litteratursällskapet och aktiv donator av arkivmaterial. Mellan 1886 och 1914 fick sällskapet ta emot bl.a. hans fars, rektor Carl Wilhelm Ahrenbergs brevsamling och brev skrivna av C.G. Estlander till Ahrenberg själv. (SLSA 1180)

Carl Synnerberg, som verkade som sällskapets sekreterare i tio år 1885–1895, var som tidigare framgått god vän med historieforskaren K. G. Leinberg. Båda medverkade i redaktionen för Pedagogisk Tidskrift och breven från Leinberg är undertecknade ”med gammal vänskap”, ”Din tillgifne” etc. Leinberg har överlämnat åtta arkivdonationer till litteratursällskapet och den första av dem, ett kolorerat kartblad över Åland, sändes i ett brev till Synnerberg 1886.152 En annan av Synnerbergs vänner, Karl Flodin i Buenos Aires, omnämndes i samband med insamlingen av C. G. Estlanders brev.

Även Runebergsbiblioteket kunde gynnas av styrelsemedlemmarnas kontaktnät, såsom när arkivarien Elis Lagerblad i ett brev till Runebergsbibliotekets föreståndare Ernst Lagus 1913 översände ”ett värdefullt brev från J. L. Runeberg till J. W. Rosenborg” och nämnde att det sänts till honom ”av Rosenborgs dotter fru Alma Renqvist i Åbo, som jag känner från hennes auskultanttid i normallyceum.”¹⁵³

Som ett exempel på personliga kontakter av betydligt senare datum mellan sällskapets styrelsemedlemmar och donatorerna kan nämnas ett tackbrev från 1979 av sällskapets arkivarie Johan Wrede till sin släkting Ulrika Rotkirch, som donerat material rörande Ratula gård. I brevet konstaterar Wrede att det faller på hans ”yrkesjag” att sända ett officiellt tackbrev, men att det för honom är ”helt omöjligt, då jag skriver till Dig, att hålla mitt yrkesjag och mitt privatjag isär”. Han uttrycker också sin tillfredsställelse över att ha fått ha donatorn på besök på litteratursällskapet och fått ”visa Dig det riktiga i att just litteratursällskapets arkiv nu får mottaga de unika gäst- och minnesböckerna”.¹⁵⁴

Av alla de ovan relaterade fallen kan man konstatera att de personliga kontaktnäten och direktkontakterna var av stor betydelse för insamlingen av material till sällskapet under de första decennierna, och ibland även senare, oberoende av om det gällde styrelsemedlemmarnas personliga nätverk eller ombudsmännens funktion som PR-ambassadörer eller insamlare av material för utgivning.

Arkivarien och arkivet

Arkivariens roll inom SLS under olika tider

Den mångsysslande arkivarien

Inom Svenska litteratursällskapet i Finland har arkivverksamheten värderats högt, vilket framgår av att sällskapet ända från grundandet haft en för ändamålet utsedd arkivarie. Arkivarien var ursprungligen en medlem av styrelsen och en av de fem funktionärer som räknades upp i de första stadgarna vid sidan av ordföranden, viceordföranden, sekreteraren och skattmästaren. Många av de centrala funktionerna inom SLS förvaltning var länge koncentrerade hos några få funktionärer och också arkivariens arbetsbild var synnerligen mångfacetterad fram till början av 1950-talet. Enligt de första stadgarna skulle arkivarien sköta det mesta av den praktiska organisationen inom sällskapets centrala verksamhetsområden, vilket innebar bl.a. en dubbelroll inom arkiv och skriftutgivning samt skriftdistribution. Det faktum att arkivariesysslan sköttes som ett förtroendeuppdrag inom styrelsen kom också att prägla arkivariens arbetsbild.

Publikationsverksamheten som huvuduppgift

Vården av arkivet var till en början bara en av arkivariens uppgifter – och inte ens den främsta. Enligt de första stadgarna skulle arkivarien i första hand sköta om och övervaka tryckningen och utdelningen av sällskapets skrifter och först i andra hand vårda arkivet och bokförrådet. Vid årsmötet skulle han avge en berättelse över sin verksamhet. Arkivarien hade även hand om skriftutbytet med andra sällskap och institutioner.¹⁵⁵

I praktiken innebar publikationsverksamheten en mycket stor arbetsbörda för arkivarien som hade hand om alla praktiska frågor i samband med bokproduktionen och verkade som både redaktör, textgranskare och korrekturläsare. Redan vid sitt första sammanträde i maj 1885 fastställde funktionärerna att arkivarien vid sidan av sina övriga sysslor också ”borde ansvara för åtminstone ett korrektursavdrags riktighet”. Sällskapets första arkivarie lektor Elis Lagerblad tog sin uppgift som manuskriptgranskare och korrekturläsare på stort allvar och granskade under sin över trettioåriga arkivariebana samtliga manuskript som utgavs. Som tidigare framgått fungerade Lagerblad dessutom upprepade gånger som fackgranskare av inlämnade manuskript och avgav utlåtanden om deras lämplighet för publicering.¹⁵⁶

Lagerblad fick också ta hand om bl.a. offertförfarandet från olika tryckerier, uppgöra kostnadsförslag för varje publikation, bestämma upplagornas storlek, välja papper och omslag, bestämma försäljningspris, fastställa en enhetlig ortografi, göra upp kontrakt med författare m.m. Han utarbetade förslag i dessa ärenden och verkställde därefter styrelsens eller funktionärernas beslut. Med tiden blev det också arkivariens uppgift att besluta om och utbetala honorar. Lagerblad hyste ett stort intresse för sällskapets publikationsverksamhet och rapporterade ofta till styrelsen om färdigtryckta skrifter och tidtabeller för de enskilda publikationerna.¹⁵⁷

Enligt stadgarna föll det också på arkivariens lott att distribuera skrifterna såväl till medlemmarna som för försäljning i boklådor på olika orter. Till en början skedde distributionen i Helsingfors genom G. W. Edlunds bokhandel, men övertogs efter ett antal begynnelsesvårigheter av sällskapets vaktmästare.¹⁵⁸ I landsorten hade sällskapets ombudsmän ända från början hand om skriftutdelningen, men även där förekom distributionsproblem, i synnerhet då medlemmar flyttade till annan ort utan att meddela ombudsmannen på vare sig den gamla eller den nya boningsorten.

Omslaget till arkivariens verifikat för år 1893. (SLS tjänstearkiv)

Distributionen av sällskapets skrifter förutsatte att arkivarien hade tillgång till en förteckning över medlemmarna. Även om stadgarna förutsatte att sekreteraren skulle föra matrikel över sällskapets medlemmar överfördes detta arbete av praktiska skäl under de första åren på arkivarien.¹⁵⁹ Han sammanställde också medlemsförteckningen för tryckning och publicerade årligen en förteckning i Förhandlingar och uppsatser över ombudsmännen. Med hjälp av ett kortregister och separata medlemsförteckningar för varje ombudsmannadistrikt höll Lagerblad reda på medlemmarna enligt vistelseort och medlemskategori med tanke på skriftutdelningen.¹⁶⁰ Ur handlingarna i sällskapets tjänstearkiv framkommer också att Lagerblad åtminstone tidvis skötte arkivariesysslan som ett ”familjeföretag” och tog familjemedlemmar och bekanta till hjälp för renskrivning av t.ex. sällskapets medlemsförteckning och handlingar som skulle tryckas, såsom protokoll från lantdagen 1809. Bland arkivariens verifikat finns renskrivningsarvoden för bl.a. Sigurd (1893, 1894), Signe (1897, 1901, 1902) och Dora (1903) Lagerblad. Även förändringarna av ortografin i uppsatsen ”Matematikens studium” av prof. K. Slotte sköttes av Sigurd Lagerblad (1898).¹⁶¹

Vad arkivariens splittrade arbetsbild innebar i praktiken med skriftutgivning, förpackande och distribution av skrifter samt arkivvård kan man se i hans räkenskaper där olika slag av omkostnader finns bokförda. Nedan några exempel ur arkivariens räkenskapsbok från perioden 1886–1916:

Kontoböcker, kontorsmateriel, (segelgarn, hampsnören, papp och omslagspapper, lack), papplådor, ravenduk, brev- och adresskort, fraktkostnader (inkl. forlega), frimärken o. portoavgifter, renskrivningsarvoden, korrekturläsning, forskning (i Åbo efter prästeståndets protokoll), översättning av handlingar (rörande Borgå lantdag), författararhonorar, annonser, förteckningsbok, brevbok, bibliorapt, utgifter för bokpremier av olika slag, flyttning av boklagret, arkivets flyttning, bibliotekets flyttning, SLS sigill, uppgörande av medlemsförteckning, bokhyllor, rullgardin, bokskåp, skrivbord och stolar, kolpanna, nyckel till arkivet, skåpreparation, Förlagsföreningen, Svensk bokhandelstidning, ändring av Slottes ortografi, vaktmästararvode, statskalendern, skriv- och konceptpapper, arkivets brandförsäkring, registerkast med tillbehör, översättning till engelska av ett cirkulär, utarbetning av lappkatalog, askar till arkivet, inbindning …

Källa: Arkivariens räkenskaper 1886–1916, SLS tjänstearkiv.

Det förefaller dock som om arkivarien, sekreteraren och skattmästaren åtminstone under den första tiden inte samarbetade med varandra kontinuerligt, vilket innebar att den löpande verksamheten inte alltid fungerade helt klanderfritt. Bland korrespondensen i sällskapets tjänstearkiv finns ett stort antal klagomål över uteblivna skrifter, eftersläpande adressförändringar, försenade betalningar, oregistrerade nya medlemmar etc. Den långsamma distributionen av sällskapets skrifter sammanhängde bl.a. med att större försändelser till landsorten inte kunde sändas som ilgods på grund av höga järnvägstaxor, utan måste ordnas på annat sätt.¹⁶² Att arkivarien tidvis var frustrerad över de återkommande klagomålen om uteblivna bokförsändelser kan man se t.ex. i ett brev till sällskapets skattmästare Sigfrid Kullhem hösten 1895:

Det är naturligtvis omöjligt för mig att hålla reda på alla kringflackande medlemmar af Sv. Litt. Sällskapet. Till Helsingius [f.d. ombud i Baku] ha böcker sändts under adress Nokia efter det han flyttat från Baku, men nu tyckes han uppdyka i Tohmajärvi. Jag ska skicka de begärda böckerna.¹⁶³

Arkivarien skulle också övervaka och föra bok över den publikationsförsäljning som skedde genom bokhandlarna, vilket resulterade i en omfattande korrespondens, ”extra expeditioner” och redovisningskontroll – ett arbete som tog både tid och krafter i anspråk även om skrifterna inte hade någon större åtgång utanför Helsingfors och några större städer. Till exempel 1912 innehåller arkivariens brevbok 554 utgångna brev och expeditioner och ungefär lika många ankomna.¹⁶⁴ För det besvär och det tidsödande arbete som det innebar att övervaka tryckningen och sköta om distributionen erhöll arkivarien – som sällskapets första avlönade funktionär – först ett årligt arvode om 500 mk, vilket 1898 med ökande arbetsbörda höjdes med 100 mk. Som Arvid Hultin, sällskapets sekreterare 1895–1935, konstaterat i sin översikt över Lagerblads verksamhet inom sällskapet, medförde de sista arkivarieåren långt mer bekymmer och möda än de tidigare och arvodet motsvarade inte på långt när det arbete som arkivarien blev tvungen att lägga ner på sällskapets förlagsverksamhet.¹⁶⁵

Först 1947 fick sällskapets arkivarie ett biträde som skulle ha hand om distributionen av sällskapets skrifter och ”därtill hörande göromål av mer praktisk art” och därigenom öka arkivariens möjligheter att sköta arkivet och katalogiseringsarbeten. År 1950 avlägsnades passusen om arkivbiträden ur stadgarna. I stället ombildades den kamrerarebefattning som inrättats i början av 1930-talet till en ny kanslichefsbefattning, som avlastade de ”tidigare alltför arbetsdryga sekreterar- och arkivariesysslorna”. Eftersom bl.a. publikations- och förlagsverksamheten i sin helhet överfördes på den heltidsanställda kanslichefen innebar det samtidigt en effektivering av ”den alltjämt svällande och svårskötta förlagsrörelsen”.¹⁶⁶

Arkivvård och begynnande forskarservice

Vid sidan av sina andra uppgifter hade arkivarien ända från sällskapets grundande ensam hand om hela arkivverksamheten. Detta innebar i praktiken att ta emot, registrera, ordna och förpacka allt arkivmaterial som sällskapet erhöll som donationer eller genom insamling och att se till att arkivmaterialet förvarades på lämpligt sätt. Kring sekelskiftet inkom dock så stora mängder folkloristiskt material att en särskild arkivamanuens måste anställas för katalogiseringen.

Uppgiften att vårda arkivet preciseras inte närmare i stadgarna, men i oktober 1885 fastställde styrelsen att arkivarien skulle ”uppgöra förteckning öfver alla till sällskapet inkommande handlingar och handskrifter”, närmast att tolka som en accessionskatalog över samlingarna. Den första förteckningen över sällskapets manuskriptsamling, indelad i sju grupper, utgavs av arkivarien Elis Lagerblad 1897 (jfr s. 245).¹⁶⁷ Lagerblad blev också medlem av den s.k. Runebergsbibliotekskommittén 1900 och var dess skattmästare ända till sin avgång ur styrelsen 1917. År 1923 övertog arkivarien Ragnar Dahlberg föreståndarskapet för Runebergsbiblioteket och när bibliotekskommittén ett år senare upplöstes hade han i praktiken ensam hand om dess skötsel som en separat enhet inom sällskapets arkiv – en uppgift som han som intresserad av Runebergiana gick in för med liv och lust.¹⁶⁸ Från och med år 1935 föreskrev stadgarna dock att arkivarien skulle vårda uttryckligen ”det allmänna arkivet” och ”med tillhjälp av nödiga biträden”, vilket skulle underlätta den egentliga arkivskötseln. Olof Mustelin har dock framhållit att Dahlberg under sin tid som arkivarie 1918–1950 skötte arkivet ensam, ”utan hjälp av timanställda eller andra biträden”, vid sidan av arkivariens övriga uppgifter.¹⁶⁹ I de reviderade stadgarna femton år senare angavs också som arkivariens uppgift att vårda biblioteket, en uppgift som han i praktiken skött redan länge, och som kvarstod ända till stadgerevisionen 1984 då arkivarien inte längre nämndes i stadgarna.¹⁷⁰

För arkivariens del innebar vården av arkivet också omsorg om samlingarnas placering och arkivarierna hade under årens lopp hand om flera arkivflyttningar. Litteratursällskapets arkivverksamhet och manuskriptsamlingar var under de första hundra åren inrymda på många olika ställen i Helsingfors. Till en början förvarades arkivet i det stora fakultetsrummet i universitetet, där även sammanträdena ägde rum, men 1890 flyttades allt utom manuskriptsamlingen till ett mindre genomgångsrum i universitetets laboratoriehus vid Snellmansgatan 5. För detta ändamål anskaffade arkivarien skåp och hyllor för samlingarna och hade hand om flyttningen till den nya lokalen. Tre år senare hyrdes utrymmen för publikationslagret och arkivet (utom manuskriptsamlingarna) i Tidnings- och tryckeriaktiebolagets hus på Unionsgatan 20, där arkivarien kunde hålla arkivet öppet för intresserade en timme i veckan.¹⁷¹ Genom flyttningen fick arkivet för första gången mer ändamålsenliga utrymmen, vilket konstaterades även av sällskapets sekreterare i årsberättelsen för 1893:

Hvad själfva arkivet beträffar, har därmed skett en tidsenlig förändring. Efter att förut hafva varit inhyst delvis på vindar hos universitetet, har det nu fått ett eget rum, dit det under höstens lopp inflyttade. Det är visserligen icke stort, ty sedan alla väggytor upptagits af Sällskapets väldiga bokskåp och hyllor, finnes af golfyta knapt mer kvar, än att ett skrifbord och två stolar där kunna få plats. Men sämjan ger rum, och om någon af Sällskapets medlemmar vill begagna sig af arkivets samlingar, beredes honom därtill tillfälle på tid, som synes af anslag på dörren. Det lilla arkivets adress är Unionsgatan n:o 20.172

År 1899 var det dags för nästa flyttning då sällskapet flyttade såväl sina sammanträden som samlingarna till det nybyggda hus som uppförts för de vetenskapliga samfundens behov vid nuvarande Kaserngatan 24. Arkivarien Elis Lagerblad uttryckte sin tillfredsställelse över de nya, förhoppningsvis stadigvarande lokaliteterna i det s.k. Vetenskapliga föreningarnas hus där arkivet kunde utveckla sig ”utan några störande hinder”. Efter flyttningen växte i synnerhet de folkloristiska samlingarna så snabbt att styrelsen fr.o.m. hösten 1908 beslöt hålla arkivet öppet för allmänheten tre timmar i veckan, ”onsdag och fredag kl. 6–1/2 8 e.m.” och att anslag om detta skulle finnas på dörren och annons ingå i tidningarna. På förslag av folkloristiska kommittén anställdes för ändamålet en amanuens som skulle bistå arkivarien med såväl kundtjänst som katalogisering.¹⁷³ Arkivsamlingarna växte dock så snabbt att Lagerblad redan ett drygt år senare beklagade att ”de skåp, som inrymma de stora folkloristiska samlingarna och Runebergsbiblioteket, hafva blifvit överfyllda” och att även ”det skåp, vari den övriga manuskriptsamlingens stora kartonger förvaras, är upptaget så gott som till sista platsen.”¹⁷⁴

Trångboddheten fortsatte under de tre årtionden som de vetenskapliga samfunden och sällskapets arkiv fanns i huset på Kaserngatan. Under denna tid besökte de flesta forskarna sällskapets arkivrum, men det förekom också att betrodda personer som styrelsemedlemmarna M. G. Schybergson och Reinhold Hausen samt konstnären Thorsten Waenerberg fick tillstånd att studera arkivmaterial i sitt eget hem. Enstaka gånger fick forskare också ta del av sällskapets arkivmaterial i Statsarkivet, i Finska Litteratursällskapets arkiv och t.o.m. i Presidentens militärkansli.¹⁷⁵

Hösten 1931 flyttades slutligen såväl sällskapets samlingar som boklager till större lokaliteter i Ständerhuset, som statsmakten överlåtit till de vetenskapliga samfunden. Arkivsamlingarna var därefter tillgängliga för forskare i styrelsens samlingsrum sex timmar per vecka fördelade på två eftermiddagar, och användes enligt arkivarien Ragnar Dahlberg ”rätt flitigt” i mitten av 1930-talet. Till följd av den korta öppethållningstiden kunde forskare dock på anhållan få ta del av handskrifterna även i universitetsbibliotekets läsesal.¹⁷⁶ Detta samarbete med universitetsbiblioteket underlättades troligen av att Dahlberg var äldre underbibliotekarie vid biblioteket ända fram till mitten av 1940-talet.¹⁷⁷

Sammanfattningsvis kan man säga att den mängd lån som förmedlades till universitetsbibliotekets läsesal nästan dubblerades under perioden 1930–1949 (52 lån) jämfört med föregående tjugoårsperiod (28 lån). Ända sedan 1910-talet förmedlade arkivarien även fjärrlån till Åbo Akademis bibliotek och via universitetsbiblioteket utlånades arkivalier även till bibliotek i Sverige. Fjärrlån av handskriftsmaterial till Sverige förmedlades första gången redan 1904 då Axel Lille, som befann sig i exil i Stockholm, önskade få tillgång till Ida Strömborgs avskrifter av J. E. Strömborgs anteckningar om Runeberg.¹⁷⁸

Arkivariesysslan – ett ideellt och ideologiskt arbete

Att de förtroendevalda arkivarierna till en början såg arkivariesysslan närmast som ett kall framkommer bl.a. i deras personliga korrespondens. I praktiken hade funktionärerna svårt att hinna med sällskapets löpande ärenden vid sidan av sitt eget värv, och arkivariens arbete upplevdes tidvis av lektor Lagerblad som både ansträngande och tungt. Arbetet skulle utföras vid sidan av det egentliga förvärvsarbetet som lärare i Svenska normallyceum, vilket för hans del oftast innebar kvällar, jul- och sommarledigheter. Till exempel vid styrelsemötet före julen 1908 meddelade arkivarien att han ”under julferierna skulle genomgå och ordna Sällskapets manuskriptsamling samt upprätta en lappkatalog öfver densamma, hvarefter denna del af arkivet från nästa termins början skulle blifva tillgänglig för allmänheten”.¹⁷⁹ Drygt tio år tidigare hade Lagerblad i ett brev till sällskapets sekreterare framhållit med hänvisning till sina brådskor att han distraherats bl.a. av korrekturläsning av ”förteckningarna öfver Sv. Lit. Sällskapets skrifter” och av att ”granska titelbladen till ej mindre än tre publikationer, hvilka af en händelse blifvit färdiga precis på samma gång”. På motsvarande sätt beklagade han sig i ett brev till Ernst Lagus våren 1914 över att han inte före påskferierna hunnit göra upp en förteckning över böcker lämpliga som premier för folkloristiska insamlare eftersom han varit ”så strängt upptagen av skolarbetet och korrekturläsningen för Svenska litt.sällsk.”.¹⁸⁰

I sin minnesteckning över Elis Lagerblad 1929 konstaterar Väinö Solstrand att Lagerblads liv efter 1885 helt och hållet kretsade kring hans två huvudintressen, det pedagogiska värvet och Svenska litteratursällskapet i Finland, och att det ständiga arbetandet – vilket låg i Lagerblads natur – också många gånger berövade familjen husfaderns sällskap ”då man oändligt gärna åstundat det”. I ett uttalande som Lagerblad gjorde 1925 på sin 80-årsdag framhöll han att han omfattat sällskapets betydelsefulla arbete, ”varav den största bördan under en tid av 32 år föll på min lott” med livligt intresse och ”däråt ägnade varje ledig stund”. Tio år tidigare hade han konstaterat att den växande korrespondensen och korrekturläsningen under årens lopp känts tyngst, men att arbetet i sällskapets tjänst trots tidvis sviktande hälsa ”städse skänkt honom stor glädje”. Från Lagerblads sida var det fråga om ett både ideellt och ideologiskt arbete och han hade känt en ”sannskyldig vederkvickelse vid utövandet av denna verksamhet för en upphöjd fosterländsk idé”. Kallelsen till hedersledamot av sällskapet 1919 var därför enligt honom ersättning mer än nog för hans arbete och han såg den som ”den högsta ära mig kunnat vederfaras”.¹⁸¹

Bakom kulisserna löpte allting dock inte smärtfritt, vilket kan exemplifieras av den konflikt som förmörkade Elis Lagerblads sista tid inom sällskapet. Motparten i konflikten var Lagerblads f.d. elev, Runebergsbibliotekets föreståndare Ernst Lagus, som han i olika egenskaper samarbetade närmare med än med någon annan styrelseledamot. Tillsammans utgav de också åren 1906–1913 antologin Svensk vitterhet för skola och hem. Ernst Lagus ansåg att den åldrande Lagerblad efter drygt 30 år suttit tillräckligt länge i styrelsen och ville därför tillsammans med andra ”unga” se honom lämna sin post vid årsmötet 1916, då han liksom Reinhold Hausen var i tur att avgå. Enligt Lagus hade Lagerblad redan länge väckt många medlemmars starka missnöje genom att missköta sin arkivariesyssla, bl.a. skriftdistributionen. I ett brev till ordförande Schybergson 1916 kritiserade Lagus arkivarien för att ha underlåtit att upprätta vare sig en bibliotekskatalog eller en katalog över samlingarna. I brevet konstaterade Lagus att det för att ”få ordning och reda i arkivet och den stora boksamlingen erfordras en ung och energisk samt skicklig person – L-d kan knappast mera göra det”. Brevet innehåller ytterligare ett uttalande om Lagerblads bristande skötsel av sällskapets tjänstearkiv och bibliotek:

det är ett faktum, att han icke gjort för arkivet, som dock innehåller våra originalprotokoller och de dyrbara räkenskapspappren samt annat oersättligt material, närmelsevis vad han bort, och biblioteket har han ej egnat en tanke. En del av det är ju nu räddat och ordnat och katalogiserat som ett skilt Folkloristiskt bibliotek, men allt annat! Mina observationer härvidlag ha icke varit dig okända, och du har själv konstaterat, att L-d icke tyckas ha intresse på arkivet. Mitt hjärta har ofta vridit, ty jag har ansett, att vårt sällskap även vid vården av vad vi fått och samlat äro räkenskap skyldiga för eftervärlden. Men de senare åren har jag börjat inse, att det måste få gå t.v. som det har gått, tills en yngre skulle komma för att göra vad stadgarna kräva.¹⁸²

Lagerblad själv konstaterade i ett brev till Lagus i januari 1916 att han inte kunde erkänna sig skyldig ”till en sådan grövre försumlighet, som skulle betvinga ett dylikt avskedande” och att han uppfattade Lagus planer som ”en svår förolämpning” som skulle kasta en mörk skugga på hans verksamhet.¹⁸³

Enligt Arvid Hultin, som under flera årtionden var styrelsekollega med båda två, förekom först en latent, men senare öppen fiendskap från Lagus sida gentemot Lagerblad och enligt M. G. Schybergson hade sammanstötningar ofta förekommit mellan dem före den egentliga konflikten. Enligt Steinby uppstod säkert kontroverser mellan de båda herrarna, åtminstone så länge arkivarien enligt stadgarna hade högsta uppsikten över sällskapets arkiv och någon klar boskillnad inte hade gjorts mellan Allmänna arkivet och Folkloristiska arkivet. Steinby antar också att Lagus kände bitterhet mot Lagerblad i dennes egenskap av funktionär, dvs. som medlem av styrelsens inre kärna som ofta ställde sig negativ till Lagus idéer och förslag, och att Lagerblad därför blev måltavla för hans aversion.¹⁸⁴ Frågan om ersättande av såväl Lagerblad som Hausen med yngre personer läckte ut i pressen och behandlades i flera tidningar före årsmötet. Ordförande Schybergson var rasande över bristen på ”den loyauté, som bör råda bland sällskapets förtroendemän mot varandra” och övervägde t.o.m. att lämna sin post som ordförande ifall Lagerblad tvingades avgå.¹⁸⁵ Slutresultatet blev dock att båda återvaldes utan motkandidater och avgick frivilligt ett år senare med hänvisning till hög ålder och mångårig verksamhet i styrelsen.¹⁸⁶

Lektor Elis Lagerblad innehade posten som Svenska litteratursällskapets arkivarie i 32 år. Hans son Jarl har i ett brev till Arvid Hultin 26.7.1929 konstaterat om sin far: ”Det var en mycket stor del av hans arbetsdag, som föll på Svenska Litteratursällskapets del, och säkert en vida större än man av resultaten skulle ana, beroende på hans samvetsgranna, men tillika långsamma arbetssätt. Man kan tryggt säga, att hela den tid, han ej var sysselsatt med skolarbetet och läroboksförfattarskapet, gick till hans arbete för Litteratursällskapet – alla sommar- och andra ferier inberäknade. Alla nöjen av vilket slag som hälst, som andra skatta högt som omväxling och tidsfördriv, försmådde han fullkomligt och fann sitt enda nöje i variation av arbetet.”

Källa: Arvid Hultins korrespondens, SLSA 375

På bilden Elis Lagerblad med sin familj ca 1890. Foto Daniel Nyblin. (Museiverkets bildsamlingar)

Katalogiseringsarbete och skydd av arkiv i krigstid

Under det första halvseklet av litteratursällskapets verksamhet kom skötseln av arkivet ohjälpligen på andra plats bland arkivariens många arbetskrävande uppgifter. Den åldrande och småningom allt tröttare Elis Lagerblad drabbades dessutom mot slutet av sin tid inom sällskapet av en plågsam ögonsjukdom som försvårade skötseln av arkivuppgifterna. Förlagsmannen Lagerblad hade som ovan konstaterats inte alltid tid att ägna arkivsamlingarna den omvårdnad de hade behövt, och i början av 1916 påpekade ordförande Schybergson t.ex. att sällskapets bokförråd och samlingar inte inventerats sedan 1891 – och då av revisorerna.¹⁸⁷

Lagerblad efterträddes 1917 som arkivarie av språkmannen Hugo Bergroth som lämnade arkivarieskapet redan efter ett år. Av arkivariens uppgifter blev han dock tvungen att behålla den språkliga och stilistiska granskningen av manuskripten till sällskapets skrifter, eftersom den nya arkivarien, Ragnar Dahlberg inte kunde åta sig granskaruppgiften.¹⁸⁸ Biblioteksamanuensen Dahlberg utsågs till arkivarie 1918 för att ha hand om vården av arkivet och Runebergsbiblioteket (efter Ernst Lagus) och under hans tid som arkivarie tog det egentliga arkivarbetet fart. Katalogiseringen av arkivsamlingarna intensifierades och i många av sina årsberättelser redogjorde Dahlberg för innehållet i viktiga nyförtecknade arkivsamlingar, t.ex. C. G. Estlanders brevsamling (1921). År 1935 konstaterade Dahlberg att arkivalierna till största delen var obundna och förvarades i kartonger av kvarto- och folioformat uppställda enligt accessionsnummer i samma följd som i arkivets accessionskatalog. Någon alfabetisk översiktskatalog över arkivsamlingarna uppgjordes inte, men Dahlberg sammanställde ett stort antal alfabetiska specialförteckningar över brevskrivare i samlingarna. I Lagerblads spår fortsatte han också med att förkovra arkivbeståndet och under hans tid ökade accessionerna med 215 nummer från 237 till 452.189

En stor utmaning för arkivarien var att skydda samlingarna under pågående krig. Redan före vinterkrigets utbrott föreslog Dahlberg att Runebergs originalmanuskript skulle deponeras i bankfack som en skyddsåtgärd. I oktober 1939 överfördes bl.a. styrelsens originalprotokoll samt Folkkultursarkivets samlingar och Folkmålskommissionens arkiv till Nordiska Föreningsbankens valv, medan ”vissa andra delar av Allmänna arkivet, Runebergsbiblioteket och Folkloristiska arkivet” flyttats till Sjundby gård. Där hade godsägaren Henrik Lindeberg upplåtit delar av den stora källaren under det gamla gråstensslottet till skyddsrum för flera lärda sällskaps och institutioners arkiv.¹⁹⁰

På Sjundby förvarades samlingarna nedpackade och otillgängliga för forskarna fram till hösten 1943 då styrelsen kom överens om att flytta ”för forskningsändamål erforderliga handskrifter så långt tillfälle erbjöd” till Helsingfors. I detta sammanhang noterades att mögelbildning höll på att förstöra arkivalierna och styrelsen beslöt att flytta både arkivet och Runebergsbiblioteket till en torr källare under Pappersbruksföreningens hus vid Södra Esplanadgatan 2, som Vetenskapliga samfundens delegation hyrde för att bereda de lärda sällskapens samlingar en ”relativt säker förvaringsplats”. När krigsläget tillspetsades under sommaren 1944 planerade sällskapets styrelse att sända värdefullare delar av samlingarna till Sverige där Nordiska museet ställt utrymme till förfogande, vilket dock inte blev aktuellt när situationen förändrades på hösten.¹⁹¹ Samlingarna återfördes till Ständerhuset och blev våren 1945 igen tillgängliga för forskare. I nästan sex år hade arbetet vid Allmänna arkivet legat nere och endast några få nya arkiv hade kunnat ordnas och förtecknas.¹⁹²

Tilltagande professionalisering

Ragnar Dahlbergs långvariga arkivarievärv inom SLS avbröts genom hans plötsliga bortgång efter en olyckshändelse i januari 1950. Som arkivarie hade Dahlbergs intresseområden främst varit katalogiserandet av arkivsamlingarna och förkovrandet av Runebergsbiblioteket. I sina minnesord över arkivarien karakteriserade ordförande C. A. Nordman honom som en man som ”år efter år med omsorg och intresse vårdat arkiv och Runebergsbibliotek, ägnat sin tid åt de otaliga småsaker, som sysslan fört med sig, och därjämte haft hand om vår publikationsverksamhet, ett otacksamt värv.”¹⁹³ Till Dahlbergs efterträdare utsågs biblioteksmannen och kulturhistoriske forskaren, fil.dr Paul Nyberg som i sin tur kom att inneha arkivariesysslan i nästan arton år. Nyberg som invalts i styrelsen fyra år tidigare var, enligt minnesorden i sällskapets årsberättelse 1968, självskriven som Dahlbergs efterträdare på arkivarieposten och visade stort intresse för uppgiften. Nyberg var också genealog och personhistoriker samt medlem av och senare ordförande för sällskapets personhistoriska kommission. Vid styrelsemötena redogjorde han ofta för mera betydande nyförvärv och gav med sakkännedom och inlevelse detaljer om dem av bibliografiskt och kulturhistoriskt värde. Han inriktade sig också mer än sina föregångare på utåtriktad verksamhet, vilket innefattade såväl radioföredrag som utställningar.¹⁹⁴

Diagram sammanställt av den nytillträdde arkivarien Paul Nyberg 1950. Diagrammet omfattar accessioner och lån i Svenska Litteratursällskapets arkiv 1885–1950. (SLS tjänstearkiv)

Arkivstatistik och utrymmesbrist

Den nye, energiske arkivarien tog från början en aktiv roll och inledde bl.a. en kontinuerlig uppföljning av accessionerna och kundservicen. Även under Lagerblads och Dahlbergs tid hade lånen registrerats i en utlåningsbok, men från och med mitten av 1950-talet innehåller årsberättelserna årligen uppgifter om nyförv och utlåning. Nyberg sammanställde även statistik över nyförvärven och arkivlånen under de båda föregångarnas tid.¹⁹⁵ Han gav sig också i kast med arkivbeståndet och redan våren 1950 utfördes en inventering av arkivsamlingarna, varefter kortkatalogen över arkivet uppdelades i två serier, brev och övriga arkivalier.¹⁹⁶ I den första inordnades alla dittills uppgjorda kataloger över enskilda brevsamlingar som en alfabetisk serie. Accessions- och brevkatalogerna kompletterades och med stöd av extra anslag anställdes arkivbiträden för att ordna och katalogisera tidigare oordnade samlingar. I början av 1950-talet kopierades arkivets kortkatalog för universitetsbibliotekets räkning med tanke på forskarnas behov.¹⁹⁷ I slutet av årtiondet ordnade och förtecknade Nyberg också översiktligt den nyare delen av det stora arkivet på Stor-Sarvlaks gård, som sällskapet erhållit som testamentarisk donation av makarna Ernst och Alix von Born 1953.198

Nyberg var också bekymrad över arkivsamlingarnas placering och tog redan under sitt första år upp frågan om brandsäkerheten i Ständerhuset. Han förordade en flyttning till en säkrare förvaringsplats och efter långa diskussioner beslöt styrelsen att flytta sällskapets arkiv till ett källarrum som inretts för ändamålet på Runebergsgatan 50, i en av sällskapets fastigheter.¹⁹⁹ Nyberg, som kanske bättre än sina föregångare förstod värdet av utåtriktad verksamhet och information till allmänheten, bjöd in pressen till invigningshögtidligheten den 19 april 1951, vilket resulterade i en bildförsedd notis i Nya Pressen följande dag. I denna konstaterades att det brandsäkra arkivrummet ”gör ett trivsamt och angenämt intryck” till vilket bidrar ”inredningen och väggarnas bilder, fotografier, litografier, kopparstick och medaljer”. Arkivet skulle hållas öppet en gång i veckan samt däremellan enligt överenskommelse med arkivarien, vilket allmänheten informerades om genom en annons i tidningarna. Styrelsen beslöt också i maj att anskaffa en assuransspruta, en elektrisk kamin, en hygrometer och en termometer till arkivet. Manuskript och sällsynta tryck i Runebergsbiblioteket överfördes från Ständerhuset till det nya arkivutrymmet.²⁰⁰

Arbetet med att katalogisera breven och de övriga handlingarna fortsatte i det nya arkivrummet, som under senare hälften av 1950-talet försågs med hyllor av stål i stället för de tidigare trähyllorna, vilket ytterligare ökade brandsäkerheten.²⁰¹ Utrymmesfrågan blev dock aktuell igen redan i början av 1960-talet. Arkivbeståndet växte med i medeltal 16 nya accessioner per år under perioden 1950–1959 (drygt 160 st.), vilket relativt snabbt ledde till utrymmesbrist. I början av 1963 kunde arkivarien meddela i sin årsberättelse att utrymmet på arkivhyllorna var ”utnyttjat till sista centimetern” och att ett par tiotal mappar redan stod på golvet. Nyberg konstaterade uppgivet att när de två nya hyllor som beställts till arkivet blivit fyllda ”återstår ingen annan möjlighet än att skaffa en större lokal”. I slutet av året uppmanades sällskapets funktionärer därför att framlägga ett förslag om en ny arkivlokal, då den gamla redan var överfull och på grund av sitt läge under markytan utsatt för risk för översvämning.²⁰²

Svenska litteratursällskapets arkivarie Paul Nyberg och viceordförande Hugo E. Pipping vid invigningen av sällskapets nya arkivrum på Runebergsatan 50 den 20 april 1951. (SLS tjänstearkiv)

Annons i Hufvudstadsbladet 1951 om öppethållningstiderna för Svenska litteratursällskapets nyöppnade arkiv på Runebergsgatan 50. Arkivet var öppet en gång i veckan eller enligt överenskommelse. (SLS tjänstearkiv)

Med tanke på forskarna var utrymmena på Runebergsgatan 50 svårtillgängliga, vilket ledde till att samlingarna nyttjades främst i universitetsbibliotekets läsesal. Någon snabb lösning fanns dock inte att tillgå, nya hyllor anskaffades och sällskapets skriftserie flyttades bort för att ge arkivalierna mer utrymme. År 1963 fördes diskussioner om att eventuellt deponera Allmänna arkivets samlingar i Åbo Akademis bibliotek, men när Paul Nyberg avgick från arkivarieposten ett år senare var läget fortfarande oklart. I efterträdaren professor Henrik Zilliacus årsberättelse för 1966 konstaterades kort att trängseln i både Allmänna arkivet och Runebergsarkivet ”börjar alltmera göra sig kännbar och verkar ofördelaktigt på accessionerna”.²⁰³

Samarbete med Helsingfors universitet

Även efter att Paul Nyberg officiellt lämnat arkivarieposten skötte han – på styrelsens begäran – arkivets löpande ärenden i några år som s.k. biträdande arkivarie under prof. Henrik Zilliacus arkivarieperiod.²⁰⁴ Bristen på arkivutrymme fortsatte att vara akut, men åtgärdades först efter att professorn i svensk litteratur vid Helsingfors universitet Johan Wrede, tillträtt som arkivarie våren 1968. I en promemoria till styrelsen efterlyste den nye arkivarien såväl nya arkivutrymmen och bättre arbetsbetingelser för arkivet som en rationalisering av utlåningssystemet. Han föreslog också att arkivsamlingarna skulle överföras till Helsingfors universitetsbibliotek – där ”all utlåning” redan skett i praktiken – som en sluten deposition. Wrede påpekade också fördelen med att Allmänna arkivets samlingar och universitetsbibliotekets samlingar, vilka i hög grad kompletterade varandra, skulle ”vara omedelbart tillgängliga i samma institution”. Från och med våren 1968 blev det praxis att alla lån ur Allmänna arkivets samlingar skedde genom Helsingfors universitetsbibliotek. Samtidigt fastställdes att fjärrlån av originaldokument skulle ske endast till bibliotek där dokumentens användning kunde bevakas.²⁰⁵

I maj 1968 godkände sällskapets styrelse överenskommelsen med universitetsbiblioteket, vilken vid sidan av större tillgänglighet väntades medföra även säkrare uppbevaring av samlingarna och smidigare utlåning. Inför flyttningen påbörjades med hjälp av extra personal en fullständig inventering av arkivbeståndet och 1971 flyttades slutligen den ordnade och förtecknade delen av arkivsamlingarna till källarutrymmen i Telefonföreningens hus vid Högbergsgatan 37, som universitetsbiblioteket förfogade över. Den oordnade delen av samlingarna blev tillsvidare kvar på Runebergsgatan 50.206 Också i de nya utrymmena upplevdes arkivsamlingarna med tiden dock som svåråtkomliga.

År 1976 erhöll Allmänna arkivet ett arbetsrum i anslutning till Folkkultursarkivets utrymmen vid Fabiansgatan 7, vilket innebar att sällskapets olika arkivenheter koncentrerades under samma tak. Efter detta hade arkivet möjlighet att tillhandahålla en viss kundservice även i sina egna lokaliteter där bl.a. vissa specialsamlingar och senare även mikrofilmat material förvarades. I samband med Riksarkivets inspektion samma år konstaterades dock att källaren i Telefonföreningens hus från brandsäkerhetssynpunkt inte var bästa möjliga förvaringsplats för Allmänna arkivets samlingar. År 1978 flyttades arkivsamlingarna därför från Högbergsgatan till arkivutrymmen under Helsingfors universitets nya förvaltningsbyggnad vid Regeringsgatan 8. Där fick Allmänna arkivet drygt 400 hyllmeter arkivutrymme till sitt förfogande, vilket löste arkivets tillväxtproblem för ett decennium framåt. Samlingarna förvarades på Regeringsgatan till början av 2000-talet då de nya bergsmagasinen togs i bruk i universitetsbibliotekets kvarter. I dessa magasin förvaras såväl bibliotekets egna samlingar som hälften av Historiska och litteraturhistoriska arkivets arkivbestånd.²⁰⁷

Statsstöd och reglerade arbetsformer

Vid sidan av arkivutrymmena var bristen på personal som kunde sköta arkivet ett akut problem. Redan i början av 1970-talet påtalade arkivarien Johan Wrede behovet av fast anställd personal. I skrivelser till styrelsen framhöll han att Allmänna arkivet borde förestås av en heltidsanställd fackman, med uppgift att leda och utveckla arkivet. Han föreslog till och med att sällskapet skulle upphöra med Allmänna arkivets verksamhet och överföra den till Åbo Akademis bibliotek eller Helsingfors universitetsbibliotek, ifall anslag för en arkivföreståndare inte kunde beviljas.²⁰⁸ I sällskapets årsberättelse för 1973 beskrivs läget på följande sätt:

För arkivet, som nyinventerades 1972, hade i budgeten för fjolåret reserverats 5.000 mk, ett belopp som på intet sätt garanterade en kontinuerlig vård av samlingarna eller en sådan service allmänheten har rätt att kräva av sällskapet. En framställning har gjorts till statsmakten om ett understöd motsvarande 60 % av en arkivamanuens lön för 1974. Erhålles statsunderstöd har sällskapet möjligheter att också framgent förvalta arkivet, i annat fall aktualiseras den i flere sammanhang diskuterade möjligheten att anhålla om att Åbo Akademis bibliotek måtte överta arkivet, som i dagens läge är så svåråtkomligt för forskningen att en överflyttning till Åbo skulle te sig som ett steg framåt.²⁰⁹

Preliminära förhandlingar i frågan fördes med Åbo Akademis bibliotek under 1973. Sommaren 1974 kunde sällskapet dock tack vare extra anslag från undervisningsministeriet anställa en arkivamanuens, hum.kand. Holger Lillqvist. Frågan om att flytta arkivet förföll slutligen då förutsättningarna för en kontinuerlig skötsel och ett långsiktigt utvecklande av arkivet tryggades 1975 genom lagen om statsunderstöd till privata arkiv.²¹⁰

Mitten av 1970-talet blev en ny startpunkt för arbetet vid Allmänna arkivet. Redan i några års tid hade tillfällig personal avlönats med extra anslag bl.a. för att inventera och förteckna arkivsamlingarna, men det finansiella stödet från staten garanterade en fortsatt forskarservice och ett kontinuerligt förteckningsarbete. Den nya tjänstemannen erhöll till en början arbetsrum i historisk-filologiska sektionens lokaliteter i Porthania (Nordica), vilket medförde att arkivets samlingar kunde utnyttjas smidigt också av forskare vid universitetets institutioner. Arbetet fördelades så att arkivarien övervakade verksamheten och företrädde arkivet vid uppgörande av donations- och depositionsavtal, medan amanuensen hade hand om det praktiska arkivarbetet och forskarservicen. Redan 1971 hade arkivarien uppmanats att utarbeta ett förslag rörande arkivets verksamhet och organisation samt ett reglemente för ”arkivets arbetande assistent”, men ett egentligt reglemente för arbetet vid Allmänna arkivet togs i bruk först i början av 1975. Reglementet förnyades åtta år senare 1983, då också nya regler för användandet av handskriftsmaterial vid Allmänna arkivet fastställdes.²¹¹

Drygt fem år senare vände sig sällskapet på nytt till undervisningsministeriet med en anhållan om statsbidrag för en ny assistenttjänst, vilken beviljades senhösten 1981 och besattes i början av följande år med fil.kand. Beatrice Moring. Arkivet omfattade i början av 1980-talet drygt 800 samlingar och utlåningsfrekvensen hade ökat så mycket att varken nyförvärv eller äldre samlingar längre kunde ordnas i tillfredsställande takt med endast en anställd tjänsteman. Det ökade personalbehovet var också en följd av att sällskapet i början av 1981 hade erhållit den s.k. Borgåsamlingen, dvs. J. L. Runebergs och hans familjs manuskript och brev, som deposition. Att ordna och förteckna samlingen, som tillsammans med sällskapets Runebergsbibliotek var av synnerligen stor vikt för Runebergsforskningen, krävde en stor arbetsinsats som inte kunde utföras utan ny personal. I samband med överföringen av materialet fick arkivet även ett andra kontorsrum på Fabiansgatan 7 till sitt förfogande med tanke på Runebergsforskarna, vilket utnyttjades bl.a. i samband med arbetet med kommentarerna till Fänrik Ståls sägner. Kommentarprojektet leddes av sällskapets arkivarie, prof. Johan Wrede, som på detta sätt kunde förena arkivets intressen att samla in kulturhistoriskt värdefullt material med forskningen i Runebergs originalmanuskript.²¹²

Allmänna arkivets assistent Beatrice Moring i samspråk med amanuens Holger Lillqvist och arkivförtecknare Ursula Öhrman i arkivets arbetsrum på Fabiansgatan 7 i början av 1980-talet. (SLS tjänstearkiv)

Från och med mitten av 1970-talet kan man alltså se en begynnande professionalisering av arbetet vid arkivet och 1982 kunde Johan Wrede med tillfredsställelse konstatera att arkivet sedan slutet av 1960-talet utvecklats ”från en passiv och svårtillgänglig dokumentsamling utan professionell tillsyn till en institution med två heltidsanställda tjänstemän. Redan 1974 fanns planer att låta trycka arkivets huvudkatalog, vilken dock utgavs först tolv år senare. För att arkivet effektivare skulle kunna utnyttjas vid humanistisk forskning och av allmänheten renskrevs kortkatalogen över brevskrivare i arkivets samlingar (drygt 35 000 kort) och blev 1978 tillgänglig även i Helsingfors universitetsbibliotek och Åbo Akademis bibliotek. Sommaren 1978 påbörjades också mikrofilmning av arkivsamlingar som var utsatta för kontinuerligt slitage. Det rörde sig främst om manuskript och brev av de finlandssvenska modernistförfattarna, men senare också av vetenskapsmän, konstnärer och andra företrädare för kulturlivets olika områden. Efter att Allmänna arkivet i likhet med flera andra finländska arkiv 1981 utsattes för en arkivstöld började man även prioritera säkerhetsaspekterna vid valet av arkivmaterial för mikrofilmning. I början av 1980-talet lyfte arkivarien också fram behovet av konservatorstjänster för att alla samlingar skulle kunna hållas tillgängliga för forskare.²¹³

Hundra år av arkivarier – förenande drag

Fram till 1992 innehades arkivarieposten inom Svenska litteratursällskapet i Finland av sammanlagt sju personer, nämligen Elis Lagerblad (1885–1917), Hugo Bergroth (1917–1918), Ragnar Dahlberg (1918–1950), Paul Nyberg (1950–1964), Henrik Zilliacus (1964–1967), Johan Wrede (1968–1982, 1984–1992) och Max Engman (1982–1984). I denna skara finns tre synnerligen långvariga arkivarier, nämligen Lagerblad och Dahlberg som vardera innehade uppdraget i 32 år och sällskapets sista arkivarie inom styrelsen Johan Wrede, som innehade posten i två omgångar under totalt 22 års tid. Även Paul Nybergs tid som arkivarie kom i praktiken att omfatta 18 år. Av sällskapets arkivarier under de första hundra åren kom dessa fyra att betyda mest för arkivets utveckling.²¹⁴

Gemensamt för arkivarierna Lagerblad, Dahlberg, Nyberg och Wrede var att alla var forskare och författare och utförde sin livsgärning inom skola, bibliotek och universitet. Lagerblad utförde sin livsgärning som lärare och författare av läroböcker i geografi och modersmål och som arkivarie vid Svenska litteratursällskapet. Vid sidan av arkivariesysslan ägande han sig även åt källutgivning i sällskapets skriftserie. Han redigerade och utgav bl.a. de fyra ståndens protokoll vid Borgå lantdag 1809, memoarer och reseskildringar samt publicerade smärre artiklar i Förhandlingar och uppsatser och sammanställde en förteckning (1898) och en ”resonerande katalog” över Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling inför sällskapets 25-årsjubileum (1910).²¹⁵

Dahlberg och Nyberg hörde i sin tur till den grupp av humanistiskt bildade och vetenskapligt skolade bibliotekarier som Henrik Grönroos kallat ”bildningsaristokrater”. Dahlberg som var verksam vid Helsingfors universitetsbiblioteket ända fram till sin pensionering 1945 var en stor boksamlare. Även som arkivarie ägnade han sig främst åt Runebergiana och bokhistorisk forskning och utgav flera uppsatser med Runebergsanknytning i Förhandlingar och uppsatser och Historiska och litteraturhistoriska studier. Under Dahlbergs tid som föreståndare för Runebergsbiblioteket (1923–1950) växte biblioteket med 1 200 nummer och inför sällskapets halvsekeljubileum 1935 utarbetade han historiker över både Allmänna arkivet och Runebergsbiblioteket.²¹⁶

Runebergssamlingarna vid SLS

År 1900 beslöt Svenska litteratursällskapet i Finland på förslag av rektor Ernst Lagus att grunda ett Runebergsbibliotek. Syftet var att samla alla editioner av författaren Johan Ludvig Runebergs arbeten på svenska och i översättning, litteratur och musikalier som rörde Runeberg och hans diktning, porträtt och bilder som belyste hans miljö och liv, reproduktioner av konstverk som föreställde honom samt så långt det var möjligt även skaldens originalmanuskript och brev. Redan under det första verksamhetsåret erhöll biblioteket bl.a. originalmanuskripten till Runebergs Nadeschda, Kan ej och ”Adlercreutz” som gåvor från allmänheten. Till Runebergsbiblioteket överfördes även de original av Runebergs hand som inlämnats till sällskapets arkiv sedan 1885.

I början av år 1981 deponerade Borgå stad den s.k. Borgåsamlingen, som ägs av finska staten, i Svenska litteratursällskapets arkiv för att där förvaras och hållas tillgänglig för forskning. Samlingen som bestod av J. L. Runebergs och hans familjs manuskript- och brevsamling omfattade ca 2 000 manuskriptsidor, 500 brev eller brevutkast av Runeberg, 1 000 mottagna brev samt tio mappar övrigt handskriftsmaterial, bl.a. Fredrika Runebergs litterära kvarlåtenskap och Walter Runebergs brevsamling. Arbetet med att ordna och förteckna materialet var arbetsdrygt och pappren, som under en lång tid förvarats i ett bankvalv, hade med tiden blivit så sköra att de måste konserveras och mikrofotograferas innan forskarna kunde få tillgång till dem. År 1990 kompletterades Runebergshelheten av familjen Strömborgs efterlämnade brev och handlingar. Lektor J. E. Strömborgs flyttade in i Runebergs hem med sin familj 1868 och förde därefter dagliga anteckningar om Runebergs liv, vilka senare utgavs under titeln Biografiska anteckningar om Johan Ludvig Runeberg. I dag förvaras merparten av alla kända handskrifter med anknytning till familjen Runeberg hos Svenska litteratursällskapet och har varit av stor betydelse för Runebergsforskningen och för utgivningen av den kommenterade utgåvan Samlade skrifter av J. L. Runeberg, vars sista del utkom 2005.

Källor: Torsten Steinby, Forskning och vitterhet. Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985. Del I. Det första halvseklet, 1985, s. 74–75; Olof Mustelin, Forskning och vitterhet. Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985. Del II. Det andra halvseklet, s. 223–225, 1986; Petra Hakala & Anna Perälä, ”Runebergsmaterial i Svenska litteratursällskapets samlingar”, Källan 1/2004, s. 77–78; Pia Ingström, ”Runebergs papper tvättade”, Hufvudstadsbladet 5.2.1984.

J. L. Runebergs manuskript till dikten ”Björneborgarnas marsch”, skrivet på baksidan av ett kuvert. Manuskriptet förvaras i den s.k. Borgåsamlingen i Historiska och litteraturhistoriska arkivet. (SLSA 1104)

Paul Nyberg, barnbarn till Zacharias Topelius, var den sista som fortsatte den tradition som upprätthållits mellan universitetsbibliotekets äldre tjänstemän och Svenska litteratursällskapet. Nyberg var anställd vid Helsingfors universitetsbibliotek ända till 1957 och hade redan under 1920- och 1930-talet ordnat och katalogiserat Topelius manuskript- och brevsamling vid biblioteket. Han hade med tiden blivit en av landets främsta Topeliuskännare, vars litterära verksamhet omfattade såväl skönlitterära alster som bokhistoriska undersökningar, kulturhistoriska essäer, bildkrönikor, släktutredningar och kommenterade brev- och textutgåvor (bl.a. J. L. Runebergs brev). Redan före tiden som arkivarie hade Nyberg redigerat och utgivit bl.a. Topelius dagböcker, självbiografiska anteckningar och fästmansbrev samt en biografi över morfadern. Under sin tid som sällskapets arkivarie fortsatte han att värna om det topelianska arvet.²¹⁷ Han började publicera delar av Topelius brevväxling och donerade eller förmedlade släktingarna Oscar Toppelius och Guy Topelius efterlämnade manuskriptsamlingar redan några månader efter att han inlett sitt arkivarievärv, senare även avskrifter av Topeliusbrev och handlingar rörande Topeliusmonumentet.

Nybergs stora intresse för person-, herrgårds- och släkthistoria omfattade även den Nybergska släkten som han skildrade i en släktkrönika, och i mitten av 1950-talet överlämnade han till sällskapet de återstående delarna av Gammelby gårds arkiv som varit i släkten Nybergs ägo.²¹⁸ I hela femton fall kan man i arkivets accessionskatalog konstatera att arkivbeståndet förkovrats genom ”gåva av arkivarien” och i några fall fungerade han som förmedlande länk mellan sina släktingar och arkivet.²¹⁹ Enligt sin biograf Henrik Grönroos var Paul Nyberg dock i första hand kulturhistoriker och forskare, och hade kanske inte alltid intresse för det rutinmässiga detaljarbete som ofta var en del av arkivariesysslan.

Med den tidigare arkivarien Ragnar Dahlberg delade professorn i svensk litteratur Johan Wrede sitt intresse för nationalskalden J. L. Runeberg. I sällskapets skriftserier utgav han artiklar kring Fänrik Ståls sägner och en kommenterad utgåva av verket, men även studier gällande bl.a. författaren Arvid Mörne. Under Wredes tid genomfördes de långa förhandlingar som ledde till att den s.k. Borgåsamlingen deponerades i Allmänna arkivet, för att lättare bli tillgänglig för Runebergsforskningen och utgivarna av Runebergs samlade skrifter. Tyngdpunkten inom insamlingsverksamheten skulle enligt Wrede ligga på material rörande kulturpersoner och i synnerhet författare och han gjorde flera försök att samla in material rörande de finlandssvenska modernistförfattarna. Som tidigare framgått inleddes även samarbetet med Helsingfors universitet kring projektet Finlandssvenska författarintervjuer under Wredes tid som arkivarie. Nämnas kan att såväl Ragnar Dahlbergs brevsamling som Paul Nybergs brev- och manuskriptsamling överlåtits till Svenska litteratursällskapet av deras arvingar. Även den sista förtroendevalda arkivarien Johan Wrede har öppnat ett arkiv under sitt namn i Historiska och litteraturhistoriska arkivet.²²⁰

Under perioden 1885−1992 förändrades arkivariens roll inom Svenska litteratursällskapet märkbart. Från en förtroendevald föreningsfunktionär utvecklades arkivarieposten alltmer i professionell riktning. Då arkivverksamheten tryggades i mitten av 1970-talet genom lagen om statsstöd till arkiv av privat karaktär förändrades arkivariens roll. Sedan en amanuens och en assistent anställts vid Allmänna arkivet 1975 och 1981 hade arkivarien närmast en övervakande funktion och var den som föredrog Allmänna arkivets ärenden i styrelsen. I de reviderade stadgarna för Svenska litteratursällskapet år 1984 nämns arkivarien helt följdriktigt inte längre bland de centrala funktionärerna och hans uppgifter överfördes på sällskapets tjänstemän. År 1992 avskaffades arkivariefunktionen inom styrelsen och sedan 1994 har ledningen för de två arkiven handhafts av en anställd arkivchef som inte tillhör styrelsen.²²¹

Sällskapets arkivarie Johan Wrede studerar ett originalmanuskript av J. L. Runeberg i början av 1980-talet. (SLS tjänstearkiv)

Arkivbeståndet

Arkivbeståndets utveckling

I den första förteckningen över Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling från 1897 var materialet, ca 160 samlingar, indelat i sju grupper: historiska handlingar (ca 50), brevsamlingar (ca 20), folkloristiska samlingar (ca 50), vittra skrifter (ca 10), reseskildringar (4), vetenskapliga skrifter (5), diverse (ca 20).²²²

Under perioden 1898–1985, dvs. fram till att den följande tryckta katalogen över Allmänna arkivets arkivbestånd utkom 1986, växte samlingarna i såväl antal som hyllmeter (hm) med en takt om ca 9 accessioner per år.²²³ Kring 1910 avskiljdes traditionsmaterialet till en egen enhet kallad de folkloristiska samlingarna, varefter manuskriptsamlingen enligt arkivets accessionskatalog bestod av omkring 170 samlingar.²²⁴ Efter det första halvseklet uppger accessionskatalogen i slutet av 1935 ca 390 samlingar, fyrtio år senare drygt 740 samlingar (ca 150 hm) och i slutet av 1985 ca 860 samlingar (drygt 200 hm).²²⁵ Om det inkomna materialet under åren 1898–1985 indelas i samma grupper som 1897, kompletterade med ett par nya grupper, fördelade sig materialet i stora drag på följande sätt: historiska handlingar (ca 60), brev och brevsamlingar (ca 280), vittra skrifter (inkl. författararkiv ca 140), reseskildringar (4), vetenskapliga skrifter (ca 20), diverse (inkl. genealogi och memoarer ca 110) samt två nya grupper, dvs. handlingar rörande personer och släkter (ca 120) och handlingar rörande föreningar och institutioner (ca 20).²²⁶

Ett utmärkande drag för arkivbeståndet under hela perioden har varit samlingarnas ojämna storlek. Bakom signumen i huvudkatalogen kan dölja sig allt från enstaka dokument, manuskript eller brev till stora person-, släkt- eller gårdsarkiv om flera tiotal hyllmeter. Bland de minsta samlingarna hittas t.ex. konceptet till ett kontrakt mellan grundarna av Helsingfors lyceum och dess föreståndare A. A. Laurell, Z. Topelius pjäs Ingen ros utan törne och det opublicerade provnumret av Helsingforstidningen Dagen 29.11.1856.227 Bland de större personarkiven kan nämnas t.ex. Paul Nybergs arkiv (5 hm) och Sarvlaks gårds arkiv, som också omfattar ett stort släktarkiv med medlemmar av släkterna Creutz, von Morian, von Born m.fl. (drygt 50 hm).²²⁸ Också inom den överlägset största gruppen, brevsamlingarna, varierar omfattningen från något enstaka brev (t.ex. två samlingar med sammanlagt tre brev till Fredrik Cygnaeus av Elias Lönnrot och Alexis Stenvall) till stora brevsamlingar med t.o.m. tusentals brev (t.ex. författaren Arvid Mörnes brevsamling).²²⁹

Lån ur Svenska litteratursällskapets arkiv, som till en början kallades manuskriptsamling, började registreras på 1910-talet i en utlåningsbok. På bilden den första utlåningsboken i sällskapets arkiv. (SLS tjänstearkiv)

Vilket slag av samlingar insamlingen koncentrerade sig på till och med 1985 presenteras närmare i kapitlet Arkivsamlingarna och insamlingsideologin, men beträffande arkivbeståndet kan kort nämnas att tonvikten legat på litterära manuskriptsamlingar, brevsamlingar och andra dokument av person- och kulturhistoriskt intresse.²³⁰ I fråga om släkt- och personarkiven i Svenska litteratursällskapets arkiv kan det konstateras att den lärda världen är väl företrädd och att beståndet innehåller bl.a. ett flertal arkiv som tillhört personer som varit aktiva inom sällskapet under olika tidsperioder.²³¹

Beträffande de historiska handlingarnas innehåll noteras en stark betoning på Gustav III:s ryska krig 1788–1790 (10 samlingar), finska kriget 1808–1809 (ca 20 samlingar) och handlingar med anknytning till ofärdsåren 1899–1917 (ca 10 samlingar). Även olika slag av anteckningar från vetenskapliga expeditioner och studie- och bildningsresor från 1700- och 1800-talen (ca 15 samlingar) samt handlingar rörande teater (ca 10 samlingar) och dramatik (drygt 15 samlingar) förekommer i relativt stor mängd, liksom handlingar rörande skolor och undervisningsväsendet (10 samlingar) samt olika, främst litterära tidningar och tidskrifter (10 samlingar).²³²

I fråga om arkivbeståndet har sällskapets arkiv samarbetat även med andra institutioner och arkiv. Under de första hundra åren överfördes tio samlingar som deposition eller donation till bl.a. Riksarkivet, Krigsarkivet, Helsingfors universitetsbibliotek och Åbo Akademi. Som exempel kan nämnas att sällskapet 1968 deponerade handelshuset Bergboms arkiv, den s.k. Bergbom-Pentzinska samlingen, omfattande tio hyllmeter med material rörande handelshuset och släkterna Bergbom, Hortulan, Pentzin, Snellman och Gahmberg, permanent i landsarkivet i Uleåborg, för att allt material rörande samma arkivbildare skulle koncentreras till ett ställe och bli lättare tillgängligt för forskarna.²³³

Uppslag ur utlåningsboken för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling. Av kvittot framgår att arkivmaterial utlånades som fjärrlån till Åbo Akademis bibliotek hösten 1947 för mag. Rosas räkning. Lånet har signerats av sällskapets arkivarie Ragnar Dahlberg. (SLS tjänstearkiv)

Utlånat arkivmaterial

I Carola Ekrems avsnitt framgår att det första omnämnda arkivlånet var en samling österbottniska folkvisor som Kaarle Krohn fick tillgång till vintern 1885 i ”Sällskapets samlingsrum å Universitetet”. Efter detta finns inga registrerade lån före början av 1910 då den äldsta utlåningsboken för litteratursällskapets manuskriptsamling inleds. Utlåningsboken är en obruten serie med lånekvitton från 1910 till 1950-talet, med vars hjälp man kan följa vilka samlingar som intresserade forskarna under dessa decennier. Under perioden 1910–1949 lånade 108 personer och institutioner material ur Allmänna arkivets samlingar. Åren 1940–1944 förmedlades dock inga registrerade lån eftersom samlingarna var nedpackade till följd av kriget.²³⁴

Enligt Paul Nybergs arkivstatistik var lånen 1910–1950 sammanlagt 465, vilket innebär i medeltal 13 lån per år. De flitigaste låntagarna 1910–1929 var rektor V. T. Rosenqvist (13 lån), sällskapets ordförande prof. M. G. Schybergson (13) och sällskapets sekreterare fil.dr Arvid Hultin (12). Åren 1930–1949 domineras lånestatistiken av fil.mag. Henry Grönroos (24 lån), fil.mag. I. Lundén-Cronström (21) och fru Ester Hästesko (19). Rekordår för utlåningen var 1936, efter SLS halvsekeljubileum, då statistiken uppvisar 95 lån. I början av 1970-talet noterade sällskapets arkivarie Johan Wrede att utlåningen var rätt begränsad, ”endast 1 lån per tio samlingar” (70 lån 1972), vilket antogs bero på att universitetet ännu vid denna tid hade ofullständiga kataloger över sällskapets samlingar. Först från och med mitten av 1970-talet då Allmänna arkivet fick fast anställd personal och katalogerna förbättrats ökade lånevolymen till omkring 100–300 lån per år. År 1985 statistikfördes första gången mer än 400 lån under ett och samma år.²³⁵

Vilket material var forskarna då intresserade av? Under de första tjugo åren var de populäraste samlingarna bland forskarna kyrkoherden i Mäntsälä, C. E. Aspelunds memoarer, en samling brev till rektor C. W. Ahrenberg i Viborg, handlingar rörande 1808 års krig och genealogiska anteckningar angående släkten Rahm i Österbotten. Under de följande tjugo åren intresserade prof. C. G. Estlanders mottagna brev och biskop F. L. Schaumans brev- och manuskriptsamlingar mest, tätt följda av brev till professor B. O. Lille och de tidigare omnämnda breven till C.W. Ahrenberg. Även för hela perioden 1910–1949 var det breven till C. G. Estlander (21 lån), till C.W. Ahrenberg (19 lån) och till F. L. Schauman (13 lån) som lånades mest. Från och med början av 1960-talet, då låneverksamheten i praktiken sköttes av universitetsbiblioteket, finns lånekvittona inte att tillgå, vilket gör att det inte förrän i början av 1980-talet går att fastställa vilket material som utlånats eller vilka forskare som besökt arkivet.²³⁶

Arkivsamlingarna och insamlingsideologin

Arkivmaterialet – ett uttryck för det svenska i Finland?

I ett tidigare sammanhang citerades Elis Lagerblads uttalande om Svenska litteratursällskapets strävan att ”bärga och bevara” minnesmärken av svenskt språk och svensk odling i Finland. I sällskapets första stadgar 1885 formulerades vilket slag av handlingar sällskapet var intresserat av att samla in (se s. 244–245), men redan i samband med stadgerevisionen 1918 byttes den utförliga beskrivningen ut mot den korta formuleringen ”att samla, bearbeta och offentliggöra vittnesbörden om den svenska kulturens uppkomst och utveckling i Finland”.

En bild av hur stadgarnas syfte förverkligades och vilket slag av material sällskapet i sista hand ansett värt att ta emot får man bl.a. genom arkivariernas redogörelser över arkivbeståndets tillväxt i de minnesskrifter som utgavs i samband med sällskapets 25- och 50-årsjubileer. Enligt sällskapets första arkivarie Elis Lagerblad bestod arkivbeståndet 1910 av brev och handlingar av kulturhistoriskt och krigshistoriskt slag (främst från Gustav III:s tid och finska kriget), handlingar som belyste sociala förhållanden och samhällslivet, samtidsskildringar, samlingar med autografiskt och biografiskt värde, samlingar med vetenskapligt innehåll, litterära kvarlåtenskaper, brevsamlingar, genealogiska anteckningar och memoarverk. Under det andra kvartseklet utgjorde däremot de äldre historiska dokumenten endast ett fåtal bland nyförvärven. Merparten av det mottagna materialet bestod av större och mindre brevsamlingar ”av allmänt intresse”, som enligt sällskapets arkivarie Ragnar Dahlberg utgjorde ett stort och betydelsefullt källmaterial.²³⁷ I vissa fall ansågs det erbjudna materialet vara så värdefullt att sällskapet löste in det eller på eget initiativ anskaffade önskade handlingar till sitt arkiv.

Vilket var då det material som ansågs avspegla den svenska kulturen i Finland och med vilket man ville legitimera det svenska kulturarvets fortbestånd? Som ovan framgår samlade litteratursällskapet under den första tiden in främst historiska handlingar vid sidan av det folkloristiska materialet samt brev av kulturellt och politiskt betydelsefulla personer, författare och stormän. Som exempel på material gällande betydelsefulla personer som sällskapet tog emot kan nämnas en donation av arkitekten Jac. Ahrenberg 1886 bestående av 170 brev till hans far rektor C.W. Ahrenberg i Viborg. Om breven, som främst skrivits under senare hälften av 1800-talet, konstaterar Lagerblad i sin 25-årsöversikt att deras ”stora värde ligger däri, att de innehålla uttalanden i dagens frågor af mer än tjugu personer med litterärt och medborgerligt anseende, bland dem historieskrivaren professor Anders Fryxell […] riksarkivarien J. J. Nordström, Fredrika Runeberg, senatorerna J. P. Palmén och V. Furuhjelm, professorerna N. A. Gyldén, J.W. Snellman […] m.fl.”²³⁸ I sin årsberättelse för 1910 konstaterade Lagerblad åter att ett antal nyinkomna brev till professor B. O. Lille skrivna av bl.a. riksarkivarien J. J. Nordström och professor Fredrik Cygnaeus, men från en så ny tid som senare hälften av 1800-talet, redan nu hade ett ”icke ringa” värde. Han framhöll att värdet på breven kommer att öka ytterligare med tiden eftersom de är skrivna av ”betydande personer och beröra många viktiga litterära och politiska förhållanden i vårt land”.²³⁹

Till kategorin stormannamaterial kan man räkna en donation av tre brev skrivna av J. V. Snellman till universitetsadjunkten i Uppsala, B. E. Malmström 1849. Breven donerades 1892 av f.d. riksarkivarien i Sverige Carl Gustaf Malmström, som funnit breven bland sin avlidne broders papper. Donatorn meddelade att Kejserliga Alexanders-Universitetets rektor Thiodolf Rein haft tillgång till breven för sin biografi över Snellman och att de således torde ”hafva gjort all den nytta, hvartill de kunna tjena”. Han ansåg dock att breven ifall de över huvud var värda att bevaras borde förvaras i Finland och bad C. G. Estlander att antingen förstöra dem eller överlämna dem till någon institution för förvaring. Breven, som upplästes vid sällskapets styrelsemöte i april 1892, ”ansågos vara af det intresse, att de väl förtjänade bevaras” och överlämnades till sällskapets arkiv.²⁴⁰

Ett annat betydelsefullt material som sällskapet tog emot 1931 var framlidne biskopen Frans Ludvig Schaumans brev- och manuskriptsamling, som i tackbrevet till biskopens son, borgmästare Michael Schauman, karakteriserades som vacker och värdefull och ”vars rika material utan tvivel kommer att bliva till stort gagn för den historiska forskningen”. Donationen fick också uppmärksamhet i dagspressen.²⁴¹

Till kulturellt värdefullt material kan man kanske räkna prosten C. E. Aspelunds memoarer som inkom 1907. Om detta material, som omspänner en stor del av 1800-talet, konstaterade Lagerblad att memoarverket, som vid den tidpunkten var det enda i sitt slag i manuskriptsamlingen, kan erbjuda ”många detaljer till belysande af tidens lif och åskådningssätt”, i synnerhet som prosten rörde sig flitigt i litterära, konstnärliga och i synnerhet musikaliska kretsar.²⁴² Donationen av C. G. Estlanders mottagna brev 1920 utgjorde i sin tur enligt Dahlberg ”den största och måhända värdefullaste brevsamling” arkivet någonsin erhållit med över 500 brevskrivare i Finland, Skandinavien och Europa, främst personliga vänner, vetenskapskolleger samt konstnärer och författare, dvs. ”flere märkliga personer”.²⁴³

Till material som skulle prioriteras vid insamlingen hörde även handlingar rörande undervisningsväsendet. År 1914 erhöll sällskapet med ett par månaders mellanrum förfrågningar om det var villigt att överta arkiven efter två nedlagda skolor, nämligen Privata svenska reallyceum för gossar och flickor i Kuopio och Privata svenska flickskolan i Fredrikshamn, vilka efter nedläggningen förvarats hos privatpersoner. Sällskapet ansåg att de omfattande arkiven utgjorde värdefulla bidrag till den svenska skolans historia i Finland, men beslöt ta emot arkiven på villkor att ”värdelöst material” fick utgallras, vilket inte tidigare varit ett krav när material tagits emot för förvaring i arkivet. Till ”gallrare” utsågs Reinhold Hausen och Elis Lagerblad, vilka efter några månaders arbete avgav sin rapport med en lista över handlingar de ansett vara ”af ringa eller intet värde”.²⁴⁴

Att även annat, tidvis t.o.m. något udda material kunde anses vara kulturhistoriskt intressant och värt att bevara i litteratursällskapets arkiv framgår av en donation från år 1918. Då tog sällskapet nämligen emot ett manuskript kallat ”Minne af Orientaliska krigets början”, dvs. anteckningar av kapten A. F. Bergström om Borgåskonerten ”Victors” seglats ”då den blev uppbringad av engelsmännen på höjden av Dagö den 16 april 1854 och förd till London”. Manuskriptet donerades av general Hugo Schulman, som i ett följebrev konstaterade att anteckningarna i stilistiskt avseende var ”ganska underhaltiga, men ur historisk synpunkt kunna de måhända erbjuda intresse”. Av samma åsikt var också arkivarien Ragnar Dahlberg som vid sällskapets styrelsemöte i januari 1919 framhöll manuskriptets värde som kulturhistoriskt dokument. Enligt honom visade anteckningarna å ena sidan bildningsgraden och intressena hos dåtidens skeppare, å andra sidan gav de ”en antagligen mycket typisk bild af den behandling, som våra af engelsmännen tillfångatagna sjömän rönte”. Han tillade också att anteckningarna dessutom var personligt och ställvis mycket livligt skrivna, ”så att de trots de stora bristerna i stilistiskt och språkligt afseende äro rätt underhållande.”²⁴⁵

Inköpta samlingar

Genom att granska det material som sällskapet köpt eller inlöst till arkivet får man också en bild av vad som ansetts vara värdefull vittnesbörd om den svenska kulturen i Finland. Under de två första decennierna inlöstes enbart folkloristiskt material, vilket det årligen anslogs medel för i sällskapets budget. Den första kulturhistoriska samlingen, som gällde teaterhistoria, inköptes till arkivet 1903. Den bestod av statistik över Nya Svenska Permanenta Teatern i Helsingfors (repertoar, personal m.m. 1867–1900) sammanställd av fröken Emelie Degerholm.²⁴⁶ Några år senare inlöstes en genealogisk undersökning gällande släkten Wessel i Finland och på förslag av statsarkivarie Hausen 1908 en beskrivning av Kimito kyrka författad av folkskolläraren N. O. Jansson.²⁴⁷ Under det första halvseklet inköptes sammanlagt ca ett dussin samlingar, bestående av främst brevsamlingar rörande kulturpersoner som Jac. Ahrenberg och Axel Berndtson, brev och dikter av kända författare, bl.a. K. A. Tavaststjerna²⁴⁸ samt historiskt och genealogiskt material.²⁴⁹

Under de följande femtio åren fram till 1985 inköptes drygt femton samlingar, i första hand manuskript av samt brev till och från olika finlandssvenska författare. År 1936 löste sällskapet in t.ex. en större samling manuskript till tal, uppsatser m.m. av lektor V. K. E. Wichmann (sign. Gånge Rolf)²⁵⁰ och ca femton år senare gick styrelsen aktivt in för att införskaffa manuskript av Bertel Gripenberg. Av skaldens son Erwin Gripenberg inlöstes hösten 1952 följaktligen tio diktböcker med författarens originalmanuskript. För inköpet fick litteratursällskapet understöd av utomstående finansiärer såsom Wärtsilä koncernen (Wilhelm Wahlforss), AB Karl Fazer (Sven Fazer), Holger Schildts förlagsaktiebolag och Söderströms & Co.²⁵¹ Bertel Gripenberg hörde även i övrigt till sällskapets favoriter, vars produktion ansågs värd att satsa på. Enstaka brev och manuskript av Gripenberg hade inköpts redan 1947 och 1949 och åren 1906–1942 erhöll han pris av sällskapet inte mindre än tolv gånger.²⁵²

Under 1950–1970-talen inköptes material av såväl modernister som mer traditionella författare. År 1957 inlöstes brev och originalmanuskript av författaren Edith Södergran samt manuskript av författaren Hjalmar Procopé. Säljare var bokförläggaren Holger Schildt i Stockholm.²⁵³ Samma år inköpte sällskapet också Elmer Diktonius brev- och manuskriptsamling av författarens familj²⁵⁴ och i början av 1960-talet författaren Arvid Mörnes efterlämnade brev av hans arvingar. Mörnes stora, och enligt arkivarien Paul Nyberg mycket värdefulla, brevsamling innehåller brev från bl.a. Josefina Bengts, Gunnar Björling, Georg Brandes, Elmer Diktonius, Albert Engström, Jarl Hemmer, Yrjö Hirn, Eino Leino, Mikael Lybeck, Nino Runeberg och Werner Söderhjelm. Några år senare inköptes även Arvid Mörnes manuskript och anteckningar som enligt arkivarien utgjorde ”en av de största och mest fullständiga i arkivets ägo.²⁵⁵ I mitten av 1970-talet inköptes ytterligare författaren Rabbe Enckells manuskript- och brevsamling av hans änka fru Aina Enckell. Manuskriptsamlingen med koncept, bearbetningar och varianter bedömde arkivarien Johan Wrede som ”ovanligt intressant” och av ”betydligt större intresse” för forskningen än tryckfärdiga manuskript. Om brevsamlingen konstaterade han däremot att ca 40 procent var av mycket stort intresse (brev av nordiska och inhemska författare, konstnärer, kulturpersoner) medan forskningsvärdet av den återstående delen föreföll ”relativt ringa eller svårt att bedöma”.²⁵⁶

Även om författarmaterialet dominerade inlöstes tidvis även handlingar av historiskt intresse, såsom hovrättsrådet Torsten Boismans dagbok från hans åtta månader långa vistelse i Krestyfängelset i S:t Petersburg 1913–1914.257 Efter 1970-talet har material inköpts synnerligen sparsamt och alltid efter särskilt styrelsebeslut, t.ex. som räddningsaktion då material bjudits ut vid internationella auktioner.²⁵⁸

Manuskript till författaren Edith Södergrans (1892–1923) dikt ”Triumf att finnas till…”. Dikten som publicerades i Södergrans diktsamling Septemberlyran (1918) hör till de originalmanuskript som Svenska litteratursällskapet inköpte 1957. (SLSA 566)

Självkritik och stolthet

Att det material som förvarades i sällskapets arkiv skulle kunna utgöra källor för forskningen var en självskriven utgångspunkt. Därför ansågs det viktigt att materialet var av allmänt intresse och historiskt relevant. I arkivariernas beståndsöversikter förekommer dock ställvis en viss självkritik angående det material som sällskapet tagit emot och kommentarer om de enskilda samlingarnas värde. Till exempel i sällskapets minnesskrift 1910 förhöll sig Elis Lagerblad rätt kritiskt till material som enligt honom inte kunde utgöra basmaterial för vetenskaplig forskning. Han nämnde bl.a. anteckningar om ätterna Fleming, Creutz, Stålarm m.fl. i pastor H. A. Reinholms manuskriptsamling (ink.1900), som ”icke tillmätas något högre värde” då de synbarligen stödde sig på sekundära källor, dvs. tryckta historiska arbeten. En kommitté bestående av Reinhold Hausen, Elis Lagerblad och M. G. Schybergson, som utsetts att granska Reinholms manuskriptsamling, hade redan i slutet av 1899 motsatt sig en publicering ur samlingen ”enär de släkthistorier och uppsatser, som samlingen innehöll, stödde sig på ett numera redan antikveradt material”.²⁵⁹

Kritik av motsvarande slag riktade Lagerblad också mot samling nummer 1 i arkivets accessionskatalog, major B. H. Aminoffs anteckningar rörande kriget 1808–1809 (ink.1885). Enligt arkivarien innehöll samlingen sparsamt med faktiska upplysningar och i högre grad ”känslosamma reflexioner och exklamationer, såsom tidens sed var”. En annan tidig samling, avskrifter av brev till kapten C. G. Spåre från bl.a. överste G. Fahlander, löjtnant K. A. Tavaststjerna och predikanten C. I. Frosterus 1808 (ink. 1886), innehöll i sin tur ”endast undantagsvis” meddelanden om kriget och mer rykten och hörsägner än verkliga fakta.²⁶⁰ Lagerblad var inte heller imponerad av den litterära ungdomsföreningen Sällskapet Mucis i Åbo (ink.1898), vars material från början av 1800-talet, dvs. protokoll, skönlitterära alster och tal, enligt honom föreföll ”skäligen puerilt”.²⁶¹ Den relativt stora mängden avskrifter i de första samlingarna försvarade dock enligt Lagerblad sin plats i arkivet, eftersom de för det mesta hade gjorts ”efter tidigare otryckta manuskript”. Detta gällde t.ex. den tidigare nämnde arkivforskaren K. G. Leinbergs avskrifter av bl.a. handlingar rörande ordenssällskapen i Finland (ink.1908), vilka vid donationstillfället ansågs utgöra ”nya samlingar av handlingar” för historieforskningen.²⁶²

Långt in på det andra halvseklet följde sällskapet dock den tidigare angivna linjen med insamling av material av och om författare och betydelsefulla personer, och även senare lyfte arkivarierna gärna fram intressanta och historiskt viktiga handlingar som donerats till arkivet. År 1935 noterade arkivarien Ragnar Dahlberg i sällskapets 50-årsskrift att sällskapets arkiv kan ”berömma sig av att ega många för vår kulturhistoria betydelsefulla brevsamlingar” och att det inte för ofta kan framhållas vilket stort och betydelsefullt källmaterial brevsamlingar eller t.o.m. enskilda brev kan erbjuda forskningen.²⁶³

Även Dahlbergs efterträdare Paul Nyberg kände stolthet över arkivsamlingarna. Till exempel 1956 lyfte han fram Eugen Schaumans egenhändiga koncept till skrivelse till kejsaren 1904 före mordet på generalguvernör Bobrikoff, samt följebrevet till Gunnar Castrén i vars vård Schauman lämnade materialet. Nyberg konstaterade att brevens innehåll refererats i samband med 50-årsminnet av händelsen i juni 1954, men att man med skäl kan säga att ”dessa brev är de märkligaste historiska dokument, som arkivet äger”.²⁶⁴ Paul Nybergs efterträdare Johan Wrede framhöll i sin tur att en av arkivets mest centrala uppgifter var att förvärva originalmaterial om och av ”finlandssvenska ’kulturpersoner’, däribland författare” och såg ackvisitionen av Runebergsarkivet i Borgå som sin mest betydelsefulla insats för arkivet. Den s.k. Borgåsamlingen överlämnades i sällskapets vård i början av 1981 efter långa förhandlingar.²⁶⁵

Värdelöst material utan intresse – togs allt emot?

Svenska litteratursällskapet förefaller under det första seklet ha varit rätt generöst med vad som ansågs falla inom ramen för ”vittnesbörden om den svenska kulturens uppkomst och utveckling i Finland”. Det kan dock vara värt att granska huruvida allt material som erbjöds arkivet togs emot eller om något avvisades. I början av verksamheten var det en av styrelsen utsedd granskningskommitté eller enskilda styrelsemedlemmar som fungerade som granskare, vilka i praktiken avgjorde om sällskapet tog emot eller löste in erbjudet material. För de historiska handlingarnas del var granskarna under de första decennierna ofta Reinhold Hausen, M. G. Schybergson eller Elis Lagerblad.²⁶⁶

Som tidigare framgått kunde det erbjudna materialet vara av mycket varierande slag. Det har dock inte gått att belägga mer än cirka ett halvt dussin fall där sällskapet under det första halvseklet av sin historia medvetet avböjt erbjudet material, främst i början av verksamhetsperioden. Därutöver saknas belägg i ungefär lika många fall på att sällskapet tagit emot ett visst material som erbjudits.²⁶⁷ Redan 1887 avvisade litteratursällskapet dock, troligen på inrådan av statsarkivarie Hausen, ett erbjudande av konsistoriinotarien K. L. Elmgren att inlösa äldre handlingar rörande fastigheter i Vuolenkoski by i Itis från perioden 1666–1828. Handlingarna hade inte heller inlösts av Statsarkivet eftersom de, enligt Hausen var ”af heltt och hållet privat natur och erbjöde ej något intresse för forskningen”.²⁶⁸

Godsägaren Alfons Spåre på Walkila gård i Birkala inlämnade i sin tur 1889 till sällskapets disposition en samling brev till kapten C. G. Spåre under krigsåren 1788–1790 och 1808 samt ett antal handlingar rörande bl.a. Wesilaks kompani av Björneborgs regemente ända från dess deltagande i Pommerska kriget till år 1802 (t.ex. avlönings- och proviantböcker, orderbok för år 1762 i Tyskland, rekryteringsrullor, räkenskaper, brevkonceptbok m.m.). Breven och handlingarna inlämnades enligt ett följebrev ”ej till ego, utan för afskrifning”och Spåre bad i brevet E. Lagerblad ”förr än denna sändning lemnas till Svenska Litt Sällskapet, genomgå samlingen för att möjligen utesluta sådant som ej kan för Sällskapet vara af nytta samt vid tillfälle återsända dem”. Enligt styrelsebeslut och en anteckning i arkivets accessionskatalog infördes materialet i arkivet för förvaring i mars 1889, men returnerades på ägarens begäran i början av april 1891, merparten dock utan att ha skrivits av. De enda handlingar som ansågs värda att skrivas av och bevaras för framtiden var breven från krigen 1788–1790 och 1808 samt två generalorder som ansågs vara av intresse. För det övriga materialet har i katalogen antecknats ”utan intresse” och ”brefvens innehåll tämligen värdelöst”.²⁶⁹

Några år tidigare hade samme Alfons Spåre lämnat in bl.a. ett häfte flygskrifter i avskrift från åren 1738–1739, som Reinhold Hausen granskat. I sitt utlåtande konstaterade Hausen att han inte förordade avskrivning för sällskapets arkiv, eftersom materialet med undantag av något enstaka brev inte berörde finska förhållanden och skrifterna antagligen fanns att tillgå i Kungliga biblioteket i Stockholm i original eller avskrift. Styrelsen beslöt dock att anhålla hos ägaren ”att samlingen tillsvidare finge stanna i Sällskapets förvar” där den förvarades fram till 1891 då merparten av det material Spåre lämnat in returnerades.²⁷⁰

Också längre fram i tiden kunde sällskapet tidvis ställa sig tveksamt eller t.o.m. avvisande till material som lämnades in eller erbjöds arkivet. År 1898 donerade sällskapets ombud i Pernå, friherre V. M. von Born en samling predikningar och tal på finska av F. M. Franzén, vilka även innehöll material som enligt ordförande C. G. Estlander var ”utan spår af Franzéns hand” och som därför ”möjligen kunna lemnas med mera skäl till Finska L. S.”.²⁷¹ År 1906 hörde sig sällskapet i sin tur för hos ombudsmannen Gustaf Enwald i Kajana om brev och handlingar rörande den i Fänrik Ståls sägner omtalade landshövdingen Olof Wibelius. Efter att Enwald ställt breven till sällskapets förfogande konstaterade granskaren M. G. Schybergson dock att de inte var ”af allmännare intresse”, men att de kunde erbjuda ”specialforskningen kring finska krigets historia” några upplysningar och därför kunde förvaras hos litteratursällskapet.²⁷²

År 1911 vände sig överste Georg Fraser till litteratursällskapet med ett erbjudande om inlösen av tjugofyra dikter ur Fänrik Ståls sägner översatta till ryska av skalden Wladimir Golovin, vilket sällskapets styrelse beslöt avböja.²⁷³ Tjugofem år senare erbjöd universitetsvaktmästaren och f.d. gardesunderofficeren Anders Reinhold Högdahl sällskapet att lösa in hans ”tidsminnen” från militärtiden 1901–1904 vid Livgardets III Finska skarpskyttebataljon. I ett brev till sällskapets ordförande Eirik Hornborg 1936 säger han sig ha skrivit ner ”en äkta osminkad historisk källa om livet inom vår gamla Gardesbataljon”. Detta hade han gjort också med tanke på sällskapets ”uppgifter och mening av tillvaratagandet av intresserika tidsskildringar och infång av allt okänt i vårt land under dess skiftande öden” och som ”en värdefull källa för framtida studieforskning på området av till gamla militären hörande slag”. På förslag av arkivarien Ragnar Dahlberg beslöt styrelsen dock att avböja erbjudandet, men kunde ha tänkt sig att ta emot manuskriptet som gåva.²⁷⁴

Även alster av välkända författare returnerades ifall man inom sällskapet inte var övertygad om manuskriptens äkthet. I början av 1950-talet överlämnades tre förmodade Runebergdikter, vilka dock på donators begäran returnerades efter avfotografering, eftersom de enligt arkivarien troligen inte var original.²⁷⁵ På motsvarande sätt avböjdes i början av 1970-talet två avskrifter av dikter av Z. Topelius över Carl Collan, då de redan tidigare var kända av forskningen samt publicerade i Topelius Samlade Skrifter och endast i vissa detaljer avvek från den publicerade versionen.²⁷⁶

Statsarkivarie Hausen – centralfiguren på arkivfältet

Under sin tid i Svenska litteratursällskapets styrelse 1885–1916 hade Reinhold Hausen en central roll som granskare av både manuskript och erbjudet arkivmaterial. Som medlem av sällskapets traditionsvetenskapliga kommitté deltog han också i bedömningen av det insamlade traditionsmaterialet. Samtidigt var han dock Finlands statsarkivarie med intressen på riksnivå. Detta ledde till att sällskapet flera gånger av s.k. diplomatiska skäl avböjde donationer som enligt Hausen borde förvaras i Statsarkivet. I första hand var det handlingar som Hausen ansåg vara av större riksintresse och material som kompletterade handlingar i Statsarkivet. Dylikt erbjudet material överfördes följaktligen direkt och i vissa fall deponerade sällskapet på Hausens begäran redan mottaget material i Statsarkivet.

Som exempel kan nämnas att Hausen 1895 anhöll om att ”intressanta aktstycken af historiskt och politiskt innehåll, bl.a. en relation till generalguvernören Menschikoff angående landets ställning” skulle avskiljas från en nyinkommen samling brev, manuskript och dokument som tillhört lagmannen Carl Samuel Forssman och överlämnas till Statsarkivet, vilket också skedde.²⁷⁷ Hausen var aktiv också då sällskapet 1898 erbjöds att lösa in auditören Carl Ekmans dagboksanteckningar från 1788–1790 års krig (endast år 1790 i original), men avstod till förmån för Statsarkivet som enligt statsarkivarien redan ägde originalen till anteckningarna från 1788 och 1789. Sällskapet gav dock Hausen i uppdrag att låta ta en avskrift av manuskriptet för sällskapets räkning och publicera det i skriftserien.²⁷⁸

På motsvarande sätt beslöt sällskapets styrelse i maj 1908 på förslag av Hausen att deponera en avskrift ur Rehbinders ämbetsmatrikel, med biografiska notiser om finska ämbetsmän under större delen av 1700-talet, i Statsarkivet för att där vara tillgänglig för forskare.²⁷⁹ Fyra år tidigare hade styrelsen återigen på förslag av Hausen beslutit att ”åt statsarkivet öfverlåta att söka förvärfva främlingsboken på Signilskär äfvensom de i Eckerö Storby uppbevarade handlingarna rörande det åländska postväsendet, hvilkas inlösen till Sällskapets arkiv hade förordats af folkloristiska kommittén.”²⁸⁰

Man kan förmoda att statsarkivarie Hausen som medlem av sällskapets styrelse hade positionen av centralfigur inom arkivfältet, med full kontroll över vilka handlingar som dök upp på ”arkivmarknaden”. Han kunde därigenom påverka vilket material som togs emot, medverka vid gallringen av mottaget material och i kraft av sitt ämbete fördela det inkomna materialet mellan sällskapet och Statsarkivet – helt i enlighet med vad han ansåg vara till fördel för forskningen.

Statsarkivarien, filosofie doktor Reinhold Hausen (1850–1942) i början av 1900-talet. Reinhold Hausen var medlem av Svenska litteratursällskapets styrelse i mer än 30 år 1885–1917 och medverkade under den tiden i Förhandlingar och uppsatser med mer än 40 bidrag. Foto Atelier Nyblin. (Museiverkets bildsamlingar)

Donatorernas syfte med arkivöverlåtelserna

För arkivets förkovran vände sig sällskapets styrelse flera gånger under 1900-talets första hälft med upprop till personer som kunde ”hysa sympati för Svenska litteratursällskapet och dess fosterländska strävanden”, dvs. i första hand till personer i städerna och på gamla herrgårdar i olika delar av landet.²⁸¹ Under det första halvseklet hörsammade drygt 280 donatorer arkivariernas vädjan och åtminstone 15 av dem stödde sällskapets syften med både penning- och arkivdonationer.²⁸² En av dessa donatorer var kollegan, fil.mag. A. E. Frosterus i Kuopio, som 1891 donerade avskrifter av handlingar i domkyrkoarkivet i Kuopio rörande kyrkliga förhållanden 1760–1788. Omkring tjugo år senare skänkte han först 200 mk och senare 300 mk till sällskapet ”att efter godtfinnande användas”.²⁸³ Också andra sympatisörer såsom den ofta nämnde arkivforskaren K. G. Leinberg i Jyväskylä, som upprepade gånger försåg litteratursällskapet med avskrifter av historiska akter både för utgivning och för arkivet, var villiga att göra ”pekuniära uppoffringar” […] ”för att uppsamla de af mig till Sällskapet med obegränsadt förtroende insända akter”. I ett brev till C. G. Estlander hösten 1887 hänvisade han bl.a. till ”all den tid och möda, som för det mesta i sommarhetta på arbetet nedlagts – allt i akt och mening att göra mitt fosterland och Svenska Litteratursällskapet i Finland en tjenst.”²⁸⁴

Vilket var då det material donatorerna själva ansåg vara så värdefullt att det borde bevaras i litteratursällskapets arkiv? I några fall nämner donatorerna sina bevekelsegrunder och ger sin syn på det donerade materialet i donationsbrevet eller i korrespondensen med sällskapet.²⁸⁵ Som exempel kan nämnas ett brev till sällskapets sekreterare Carl Synnerberg i början av 1888 från fil.kand. A.V. Forsman i Helsingfors, i vilket han donerade en samling äldre sånger och visor som funnits hos familjen Procopæus i Härjänvatsa by i Karis-Lojo. I brevet anger Forsman att han vill bidra med källmaterial som kan öka kännedomen om den svenska diktningen i Finland i synnerhet gällande de lägre samhällsskikten:286

Till Sekreteraren vid Svenska Litteratursällskapet, Öfverinspektorn, H. H. Doktor C. Synnerberg. Härmedels anhåller jag vördsammast att till Svenska litteratursällskapet få förära en liten vissamling, som oansedt sitt af tidens rost medfarna yttre dock för vitterhetsforskaren torde innehålla något att taga vara uppå. Den sakkunnige skall äfven af dessa blad vinna faktiskt material, om än aldrig så obetydligt, till kännedomen af den svenska diktningen i förra tiders Finland. Särskildt skall det för honom icke sakna sitt intresse att se, hurudan denna diktnings ström framflöt i de undre mera obemärkta lagren af vårt samhälle, måhända skall det därvid äfven lyckas honom att i slammet hitta på en och annan pärla af värkligt värde, väl mindre i poetiskt än i kulturhistoriskt hänseende. Med djupaste högaktning:

A.V. Forsman, fil.kand. Helsingfors 4.1.88

Det var säkert också den vetenskapliga forskningen som häradshövding Karl Aspelund i Nystad hade i tankarna då han några år senare donerade en avskrift av prokurator Mathias Calonius testamente 1812, som han funnit bland äldre handlingar i Vemo domsagas arkiv och som han förmodade vara den enda avskriften efter att originalet gått förlorat i Åbo brand 1827.287 Likaså betonas det historiska värdet i ett brev till C. G. Estlander 1893 där den tidigare nämnde magister F. Färling donerade en redogörelse angående Sveaborgs fästningsbyggande 1765–1769, som i tiden tillhört friherre W. Carpelan, medlem av Sveaborgs fästningbyggnadskommitté. Dokumentet hade hittats bland hans avlidne svärfars K. J. Carpelans papper på Odensaari gård och Färling utgick ifrån att redogörelsen ”i sin egenskap af historiskt aktstycke” kunde ”äga något intresse för Sv. Litt. sällskapets arkiv”.²⁸⁸

Även långt senare kunde donatorerna hänvisa till tillgänglighetsaspekten i sina donationsbrev. Sommaren 1945 anhöll t.ex. representanter för det ca tjugo år tidigare nedlagda Svenska Småskollärareseminariet i Helsingfors att få överlämna handlingar i anslutning till seminariets verksamhet (1897–1926), vilka ”kunna vara av intresse för forskare, sysslande med frågor rörande folkskolväsendets i Finland historia”. Materialet var provisoriskt deponerat i Svenska folkskolans vänners kansli och kunde enligt donatorerna ”blott i ett arkiv stå till forskares förfogande”.²⁸⁹ På motsvarande sätt uttryckte de personer som 1931 donerade Frans Ludvig Schaumans efterlämnade papper och brev samt de som donerade dikter av Jarl Hemmer till Maggie Danielsson 1967 en önskan om att handlingarna skulle bevaras för framtiden och hållas tillgängliga för forskare.²⁹⁰

Att leverera material för utgivning var också ett motiv för donationer till sällskapets arkiv. I stadgarna nämndes biografiska underrättelser som ett insamlingsobjekt och detta var troligen motivet till att t.ex. magister Alexander Sevón i Tavastehus närmade sig sällskapet med rättelser och tillägg till W. Lagus Åbo Akademis studentmatrikel och till A. Bergholms Sukukirja som han gjort efter genomgång av handlingar i Tavastehus kyrkoarkiv. I ett brev från Sevón till M. G. Schybergson i maj 1906 framgår att avsikten inte i första hand var en arkivdonation utan att han tänkt sig att rättelserna och tilläggen möjligen kunde användas för supplementet till studentmatrikeln och för utgivningen av ”den påtänkta Släktboken”. Materialet överfördes senare samma år till arkivet.²⁹¹ År 1911 donerade amanuensen Johannes Hedengren i sin tur via sin goda vän M. G. Schybergson en avskrift av greve C. E. Mannerheims ”i statsarkivet förvarade för alla tillgängliga memoarer”. En tilltänkt utgivning av memoarerna hade gått i stöpet och Hedengren ville överlämna avskriften ”såsom gåfva till litteratursällskapets arkiv, där det framdeles kan komma till användning för den publikation som naturligtvis förr eller senare måste ske.”²⁹²

Aktuella politiska frågor kunde också aktivera de potentiella donatorerna och ibland var det material de ville överlämna till litteratursällskapet politiskt känsligt eller t.o.m. kontroversiellt. Detta framkommer t.ex. i ett brev från K.G. Leinberg till C. G. Estlander 1886. Via sin vän, vars diskretion Leinberg kunde lite på, ville han anonymt lämna in ”kommentarier till Runebergs ’Landshöfdingen’”, dvs. några avskrifter av landshövdingen i Savolax och Karelens län Olof Wibelius sista ämbetsskrivelser till den svenske konungen 1808, vilka förvarades i original i Sveriges riksarkiv. Till följd av det politiska läget i landet var skrivelserna enligt Leinberg ”af den art, att de ej kunna publiceras på en tid, då Wirta- och Juutasmonumenten varit egnade att göra vårt lands politiska ställning osäker”. Han hoppades dock att de inte för den skull skulle vara mindre värdefulla och konstaterade i brevet att ”den sista af dessa troget afskrifna akter är särskildt egnad att belysa den historiska halten af ’Vårt ur var 12, vi följde det’, o.s.v.” Skrivelserna överlämnades i februari 1886 av sällskapets ordförande C. G. Estlander till sällskapets arkiv som gåva av ”en person som ville vara okänd”.²⁹³

En annan donation av kontroversiellt material inkom efter lantdagsreformen 1906 via M. G. Schybergson. Han hade i egenskap av ordförande kontaktats per brev av provinsialläkaren i Nurmes, Onni Granholm, angående ett av denne författat manuskript till broschyren ”Politiska tankar”. Manuskriptet, som efter representationsreformen enligt Granholm inte längre hade något ”praktiskt värde”, uttryckte en annan åsikt än den officiella och han hade trots ansträngningar inte lyckats få det tryckt eller intaget i dagspressen. Eftersom manuskriptets öden enligt Granholm visade att motsatta åsikter inte fått tränga fram och att ”det sken af enighet och samstämmighet, som då träder i dagen är falskt och osant”, ville han överlämna sitt manuskript ”att införlifvas med Sällskapets manuskriptsamling”.²⁹⁴

I vissa fall hade de potentiella donatorerna inte över huvud för avsikt att donera material utan endast att deponera handlingar för förvaring i sällskapets arkiv för en viss tid så länge sällskapet behövde det, eller av andra orsaker.²⁹⁵ Därför returnerades knappt ett dussin samlingar fram till slutet av 1930-talet, i första hand på ägarens begäran och i merparten av fallen efter att de skrivits av.²⁹⁶

Under den tid sällskapets arkivsamlingar började växa fram skedde arkivdonationer av motsvarande slag även till Statsarkivet, Helsingfors universitetsbibliotek och andra institutioner. Att kunna fastställa huruvida de personer som donerade brev och handlingar till Svenska litteratursällskapet i Finland främst uppfattade det som ”den bildade klassens” uppgift att donera av sitt material till ett arkiv, och medverka till att andra gjorde likadant, eller om det avgörande för dem var idén om den svenska kulturens och bildningens fortbestånd i landet via den skriftliga ”vittnesbörden”, är därför svårt. Via de enskilda uttalanden som kommer fram i korrespondensen eller direkt i donationsavtalen kan man dock sluta sig till att åtminstone en del av donatorerna också hade ideologiska motiv och ville stöda det svenska kulturarvets fortbestånd i landet.²⁹⁷

Insamlingsideologi

Ideologisk bakgrund

I kampen mellan fennomani och svekomani utvecklade professorn i estetik och nyare litteratur, C. G. Estlander, sin s.k. kultursvenska linje. Han ansåg att nationens enhet byggde på en gemensam historisk patriotisk erfarenhet och solidaritet, en gemensam rättstradition och ett medborgarsamhälle med utvecklade traditioner. Enligt Estlander hade språket en viktig sammanhållande funktion, men han förutsatte inte såsom ”bygdesvenskhetens” förespråkare A.O. Freudenthal en såväl språklig som etnisk homogenitet. För Estlander var den finska nationen tvåspråkig och sammansvetsad av sina gemensamma historiska erfarenheter. Han opponerade sig mot J.V. Snellmans hegelianska, enspråkiga nationalitetsidé medan J. L. Runeberg för honom var symbolen för den odelade, tvåspråkiga nationen.²⁹⁸ Nationalskalden kom därför att inta en särställning inom Svenska litteratursällskapet, som uttryckligen instiftades till hans minne²⁹⁹ och därigenom markerade sin patriotiska inrikning.³⁰⁰

Estlander, som representerade den akademiska och kulturella eliten, främst i städerna, förespråkade själv en linje som underströk de båda språkens nödvändighet för nationen. Han hade i sin ungdom ivrat för finskans utveckling till ett kulturspråk och för uppkomsten av en finskspråkig bildad klass, men denna utveckling borde enligt honom inte forceras utan ske stegvis genom en på bred bas uppbyggd skolningsprocess.³⁰¹ Hans ideal var ”den dubbla bildningen” som innebar att den gamla bildade, svenskspråkiga, klassen skulle arbeta sida vid sida med den unga finskspråkiga för det gemensamma fosterlandet. Professor Sven Lindman har konstaterat att Estlanders utveckling i språkfrågan gick från finskhetsrörelsen via liberalismen till en allt mer markerat svensksinnad åskådning.³⁰² Som svensksinnad såg Estlander det svenska kulturarvet, dvs. det svenska språket och den svenska bildningsformen, som en omistlig del av nationens kultur och ”oumbärliga för fäderneslandets väl”. För honom var bevarandet av detta arv det viktigaste medlet för att kunna upprätthålla den kultur- och rättstradition som utbildats under föreningen med Sverige.³⁰³ Han ansåg det alltså med Torsten Steinbys ord vara ”en viktig uppgift att bygga en försvarsbastion till skydd för både den svenska odlingens bestånd och fäderneslandets integritet”.³⁰⁴ Estlander koncentrerade sig dock främst på frågan om den svenska bildade klassens fortsatta existens i Finland.³⁰⁵

C. G. Estlander samarbetade i språkfrågan med svenskhetskämparna A. O. Freudenthal och Axel Lille, och utvecklade tillsammans med dem tanken att grunda ett svenskt litteratursällskap i Finland.³⁰⁶ Professorn och språkforskaren Freudenthal företrädde den svenska landsbygdsbefolkningen och bygdekulturen och lade grunden till en svensk samlingsrörelse baserad på nationalitetstanken. I motsats till Estlander ansåg han dock att Finlands folk fördelade sig på två nationaliteter, en finsk och en svensk, där den svensktalande delen utgjorde en egen nationell gren av den skandinaviska stammen. För Freudenthal var alltså språket och härstamningen det utmärkande för nationaliteten.³⁰⁷ Juristen och journalisten Axel Lille, som ända sedan sina tidiga studentår fascinerats av den svenska nationalitetstanken, var åter den som enligt Patrick Bruun ”översatte kulturpolitikernas farhågor och visioner till en politisk terminologi, till konkreta förslag och krav på nya åtgärder”, vilket av de ryska myndigheterna upplevdes som farligt och revolutionärt. Som ett uttryck för de svekomanska konsolideringssträvandena i början av 1880-talet grundades bl.a. fortbildningssällskapet Svenska folkskolans vänner och tidningen Nya Pressen med Freudenthal respektive Lille som instiftare.³⁰⁸

Svenskhetsideologin och SLS

Enligt Torsten Steinby var Estlanders linje ända från sällskapets instiftande att inte blanda in sällskapet i språkstriden och att betona sällskapets opolitiska karaktär. Steinby framhöll bl.a. i hälsningstalet vid sällskapets 90-årsjubileum 1975 att det enbart var fråga om kulturell aktivitet, som ”hade så stor egenvikt att några politiska motiv inte behövdes som sporre”. Tio år senare konstaterade han å andra sidan att försvaret av den svenska bildningen mot fennomanin och den hotande förryskningen otvivelaktigt var en politisk aspekt – även om Estlander inte ville erkänna det.³⁰⁹

Estlander hade redan i det tidigare citerade brevet till A. F. Soldan 1884 (se s. 20) angående sina planer på att grunda ett svenskt litteratursällskap framhållit att det inte låg någon nationalitetssträvan bakom förslaget, och att svenska språkets betydelse för honom huvudsakligen var ”historisk-praktisk” som ”det adekvata uttrycket och medlet för de institutioner och den anda, som hittills gjort en människovärdig existens möjlig i vårt land”.³¹⁰ I inbjudningsskriften till sällskapets konstituerande möte, som författades av Estlander, nämndes både den svenska bildningens historia och den fosterländska andan och antyddes huvudpunkterna i sällskapets kommande program (se s. 28), men i sitt tal vid sällskapets årsmöte 1896 framhöll Estlander att sällskapet vid sitt instiftande inte hade någon politisk uppgift alls. Han konstaterade i sitt tal att uppgifterna att ”tillvarataga källorna för vår svenska litteraturs utvecklingshistoria”, att bearbeta dem för att ”upplifva minnet af och kärleken till det förgångna”, att befrämja forskning rörande det svenska språket och den svenska folkdiktningen och att ”uppmuntra vår svenska skönliteratur” genom pris och understöd väl inte av någon kunde betecknas som ”ett politiskt syfte”.³¹¹ I en skrivelse till litteratursällskapets årsmöte från Italien 1904 karakteriserade han sällskapets uppgift på följande sätt:

I öfvertygelse om att den svenska bildningen erfordras för att landet skall utveckla sig framgent som hittills, har Svenska Litteratursällskapet ställt som sin främsta uppgift att utreda hvad denna bildning varit för landet såväl i tidigare århundraden, som i synnerhet under sistförflutna sekel, då kärleken till Finland blef hennes högsta princip. Ty håg och krafter att verka för framtiden få ingenstädes en bättre näring än i kunskapen om och kärleken till det förflutna.³¹²

Steinby har dock fäst uppmärksamheten vid Estlanders tal vid sällskapets första årsfest 1886 där Estlander ”uttryckligen sade att sällskapets uppgift var politisk därför att det under trycket av ’det närvarandes tvång’ var nödvändigare än någonsin att ’gå tillbaka till det förflutna, för att där hämta kraft och mod ur bildningens frukter, vilka icke kunna beskattas eller borttagas’”. För Estlander var det, för att använda Ernst Lagus ord i uppsatsen i Verdandi 1884, fråga om en kulturkamp mellan två olika bildningsformer, den västerländskt-svenska och den finskt-ugriskt-österländska, utan att göra sällskapet till ett forum för språkpolitisk debatt. I sitt minnestal över C. G. Estlander 1910 framhöll M. G. Schybergson att Estlanders avsikt i första hand varit att ”söka vinning för bildningssträvandena”, men undvika polemik och inblandning i dagens strider. Att Estlander aktivt tonade ner den politiska aspekten berodde antagligen både på hans övertygelse och på en medveten strävan att bemöta en kritisk finsksinnad opinion. Steinby har dock konstaterat att sällskapets program fick en faktisk, om än inte direkt utsagd, politisk karaktär genom att det styrdes av tanken att hävda och stärka den svenska folkgruppens intellektuella aktiviteter med svensk samling som ett primärt fosterländskt intresse.³¹³

Fram till enkammarlantdagen 1906 och grundandet av Svenska folkpartiet var litteratursällskapet genom sin existens dock ett starkt stöd för den svenska samlingsrörelsen – och kunde därigenom också delvis uppfattas som politiskt.³¹⁴ Efter att partiet grundats och i sig förenade både bygde- och kultursvenskhet, skulle sällskapet enligt Patrick Bruun ha blivit överflödigt som samlingspunkt om inte den ryska reaktionen på händelserna 1906 blivit så häftig. Detta ledde i sin tur till att medlemssiffrorna fortsatte att stiga. Bruun har, som tidigare framgått, uppfattat litteratursällskapet rentav som en proteströrelse mot förryskningen och till försvar för det svenska kulturarvet.³¹⁵ Sällskapet var under de första decennierna både en vetenskaplig sammanslutning och en medborgerlig organisation med samhälleliga mål, som en stor medlemsskara sympatiserade med. Olof Mustelin har framhållit att de olika medlemskategorier som funnits inom sällskapet ursprungligen torde ha införts inte bara av ekonomiska orsaker utan även med tanke på att ”den finlandssvenska humanistiska odling som sällskapet vill främja hade många vänner, som genom medlemskap önskade uttrycka sin sympati för sällskapet också om inte vare sig de själva eller sällskapet utgick från att de skulle i anmärkningsvärd utsträckning fördjupa sig i sällskapets publikationer”.³¹⁶

Efter tillkomsten av bl.a. språklagen 1922 och uppkomsten av Svenska Finlands folkting, hade litteratursällskapet inte längre något politiskt ansvar för språkfrågan, men språkstridens sista faser medverkade till att medlemsantalet förblev högt. Den stora uppslutningen kring sällskapet från första början (över 1 000 medlemmar) visar att det fanns en social beställning på en dylik institution och att dess program upplevdes som angeläget. Efter 1920 stabiliserades de politiska förhållandena, samhällslivet blev mer differentierat och föreningslivet utvecklades och tävlade tillsammans med andra intellektuella aktiviteter om medborgarnas intresse. Samtidigt hade den ideologiska situationen förändrats vilket gjorde att sällskapets samlande uppgift med udden mot förryskningen miste sin relevans, vilket även syntes i sjunkande medlemssiffror³¹⁷ i synnerhet efter andra världskriget. Sällskapet ägnade sig inte heller åt rekrytering av medlemmar på samma sätt som tidigare och började av många betraktas som ”en vördnadsbjudande institution som stod på sidan om det aktiva livet i dess nya former”. För yngre intellektuella var det inte längre lika självklart som för föregående generation att ansluta sig till ett samfund som litteratursällskapet. I vilken mån detta avspeglade det s.k. bildningsborgerskapets tillbakagång under senare hälften av 1900-talet är dock svårare att avgöra.³¹⁸

Svenska litteratursällskapets styrelse vid sammanträdet den 20 januari 1910. På bilden saknas sällskapets hedersordförande C.G. Estlander. Från höger Hugo Pipping, Fridolf Gustafsson (viceordf.), Sigfrid Kullhem (skattmästare), Oskar Hultman, Petrus Nordmann, Reinhold Hausen, R.F. von Willebrand, M.G. Schybergson (ordf.), Arvid Hultin (sekr.), Elis Lagerblad (arkivarie) och Ernst Lagus. De tre herrarna längst till vänster, A.O. Freudenthal (styrelsemedlem 1885–1908), Walter Runeberg och Carl Synnerberg (styrelsemedlem 1885–1899), tillhörde inte styrelsen. (SLS tjänstearkiv)

Insamling med ideologiska förtecken

Strävan att bevara det svenska språket och den svenska kulturen och bildningen i landet var inom sällskapets styrelse kungstanken framför andra, som påverkade insamlingen av material både för utgivning och som basmaterial för forskning. Styrelsen bestod i flera decennier av samma personer som vid sällskapets grundande, vilka utformade linjerna för insamlingen och värnade kontinuiteten i såväl verksamhet som ideologi. Som exempel kan nämnas att redan 1910 hade C. G. Estlander, Fr. Gustafsson, R. Hausen, E. Lagerblad och M. G. Schybergson varit medlemmar av sällskapets styrelse i 25 år.

Även i fråga om insamlingen av material till litteratursällskapet kan man tala om mer eller mindre medvetet ideologiskt bruk av historien. Man tog historien till hjälp både för att legitimera det svenska kulturarvet och den svenska kulturens hemvist och fortbestånd i Finland, och för att försvara Finlands autonomi mot rysknationell propaganda och tilltagande förryskningshot. Som tidigare framgått var rädslan för att det svenska språket och kulturarvet skulle uppslukas av det finska påtaglig fr.o.m. 1880-talet. Det behövdes följaktligen ”vittnesbörd” i form av urkunder och aktstycken, skönlitterära skrifter, brev av framstående personer m.m. för att stärka historiemedvetandet och skänka legitimitet åt det historiska och kulturella arv, vars existensberättigande man ville hävda. I detta arbete hade sällskapet hjälp av både medlemmar och sympatisörer som stödde de fosterländska strävandena och åtminstone delvis av ideologiska motiv donerade material till arkivet som basmaterial för forskning och utgivning av källor rörande det svenska kulturarvet i Finland.

Hotet mot Finlands autonomi gjorde insamlingen och utgivningen av historiska källor viktig också för att den finländska historieforskningen skulle kunna påvisa att Finland på grund av de historiska förhållandena ägde en inre självständighet. Det var en fråga som Estlander tog fram t.ex. i sitt festtal vid sällskapets årshögtid 1892, där han föreställde sig att Finlands folk långsamt uppfostrades till en autonomi med större rörelsefrihet inom den ram som godkänts av den ryske kejsaren 1809. I motsvarande festtal några år tidigare (1887) hade han understrukit det kulturella försvarets betydelse och framhållit sällskapets verksamhet till förmån för historieforskningen rörande Finland och publiceringen av historiskt värdefulla aktstycken. Han talade om betydelsen av ”ett lefvande samband med de förgångna släktena” och framhöll att det är särskilt viktigt att detta samband ”vidmakthålles där, hvarest förhållanden finnes, som tyckas vilja framkalla en inre radikal brytning med det förflutna”, med vilket han avsåg den radikala fennomanins åtgärder för att förringa det svenska arvet i Finlands historia.³¹⁹

Frågan om legitimitet och existensberättigande samt Svenska litteratursällskapets och den svenska kulturens positionering i det finländska samhället blev aktuella igen i samband med språkstriden i slutet av 1920-talet. I sitt tal på Runebergsdagen 1929 konstaterade sällskapets ordförande Gunnar Castrén i Estlanders anda att den svenska kulturen som ”vuxit fram som en skapelse av detta lands krafter” också ”äger hemortsrätt här”.³²⁰ I samband med sällskapets halvsekeljubileum 1935 hänvisade J. O. Tallqvist i sin tur i Svenska Pressen till sällskapets syfte att verka för svensk odling och svenskt språk i Finland genom att ta tillvara traditionens och nuets värden. I artikeln framhävde han också sällskapets ställning på följande sätt:

Blott i den mån vi kunna göra rättvisa för oss själva, hävda vår egen språkliga särart och skapa nytt på vår odlings marker, betrygga vi den omistliga andel vi ha i fosterlandet. I detta avseende har Svenska litteratursällskapet en stor uppgift att fylla, en uppgift som med ökade vanskligheter blivit allt angelägnare och mera betydelsefull. Litteratursällskapet har gått fram längs kontinuitetens linje, för sammanhanget i kulturutvecklingen har den strävat och blott på detta sätt har nivån hittills så väl kunnat upprätthållas liksom riktningen även bådar gott för stundande tider.³²¹

År 1967 lyfte i sin tur P. O. Barck i sitt ordförandetal vid årshögtiden fram bl.a. de finlandssvenska folkvisorna och folksagorna, vilka ”så övertygande bevisar det svenska språkets hemortsrätt i Finland”. Han konstaterade också att Estlanders och Freudenthals synsätt möts i litteratursällskapet, vars arbete ”har fortgått i årtionden efter dessa linjer och de resultat som har uppnåtts är lika upplysande som omfattande”.³²²

Den ovan beskrivna ideologin ledde även till att kriterierna för vad som togs emot blev ganska vittomfattande och inkluderande i fråga om vad som ansetts värdefullt att samla in. Man kan kanske se en linje från en försvarsposition i slutet av 1800-talet med insamling av material som i utgiven form ansågs kunna bidra till att rädda det svenska språket och den svenska kulturen, till senare tiders insamling av källmaterial för forskningen i den svenska kultur- och personhistorien i Finland – helt i enlighet med sällskapets syfte.

Också i dag framhäver litteratursällskapet i något modifierad Estlandersk anda med en viss stolthet sina arkivsamlingar, publikationer och prisbelöningar som bidrar till att upprätthålla och fördjupa kunskapen om det svenska i Finland. Det är för att citera Sven Lindman fråga om finlandssvensk självrespekt, dvs. ”känslan av att den tradition och specifika kulturorientering finlandssvenskarna företräda inte bara har varit, utan är och kommer att förbli ett värdefullt inslag i den finländska nationens liv”.³²³

Svenska litteratursällskapet och allmänheten

Tryckta protokoll och information i pressen

Under det första halvseklet präglades sällskapets verksamhet av en hög grad av genomskinlighet. Både för att ge sällskapet en så hög status som möjligt och för att medlemmar och donatorer skulle kunna följa med vad som skedde inom sällskapet publicerades såväl styrelsens, funktionärernas som olika kommissioners protokoll samt årsmötesförhandlingarna i sällskapets årsbok Förhandlingar och uppsatser. Modell fanns från andra vetenskapliga samfund som Finska Vetenskapssocieteten, Finska Litteratursällskapet och Finska Historiska Samfundet, vilka redan innan Svenska litteratursällskapet i Finland grundades börjat publicera sina protokoll.³²⁴ Svenska litteratursällskapets protokoll, som började utkomma 1886, innehöll uppgifter om både arkivdonationer, donatorer och intressanta arkivfynd. I arkivariens årsberättelse presenterades ofta innehållet i färdigt ordnade samlingar utförligt och via publikationen nådde informationen både forskare och andra intresserade.³²⁵

Inom sällskapet fördes dock fr.o.m. 1920-talet ett flertal diskussioner om nödvändigheten att publicera mötesförhandlingarna, eftersom intresset för de egentliga förhandlingarna ansågs vara relativt marginellt.³²⁶ Som en följd av ökade tryckningskostnader och kristid utgavs förhandlingarna från och med 1944 följaktligen i starkt nedbantad form där bl.a. prisnämndsprotokoll, granskar- och sakkunnigutlåtanden, tablåer m.m. utelämnats. Kutymen att publicera mötesförhandlingarna upphörde i början av 1950-talet och ersattes av en fylligare årsberättelse som skulle ge medlemmarna relevant information om sällskapets verksamhet. En orsak till detta var att man från styrelsens sida ville motverka att informationen om vad som skedde inom sällskapet offentliggjordes först långt i efterhand.³²⁷

Det ansågs dock viktigt att medlemmarna skulle få information om sällskapets verksamhet så snabbt som möjligt och 1952 började man därför sända ut kopior av styrelseprotokollen till de flesta svenskspråkiga tidningarna i landet för att ”till allmänhetens kännedom bringa notiser om sällskapets verksamhet innan de förlorat sitt aktualitetsintresse”. Resultatet blev dock magert eftersom tidningarna sällan publicerade notiser ur protokollen. Från början av 1956 sändes följaktligen bara sådana notiser ut som kunde intressera en bredare publik, vilket bl.a. ledde till att man i offentligheten påtalade sällskapets ogenomskinlighet i beslutsprocesserna, bland annat angående prisutdelningarna³²⁸. Så sent som i slutet av 1970-talet beklagade t.ex. journalisten Birger Thölix på Vasabladet att sällskapet upphört med publiceringen av sina förhandlingar³²⁹ och långt inpå 1980-talet fördes diskussioner inom styrelsen huruvida protokollen borde börja ges ut på nytt för att hålla allmänheten ajour med sällskapets verksamhet.³³⁰

Att informera allmänheten, både medlemmar och potentiella medlemmar, om sällskapets verksamhet via notiser i tidningspressen, ansågs nödvändigt redan under det första verksamhetsåret. Genom referat av styrelsemötena i dagstidningarna nådde informationen ut snabbare än via årspublikationen. I t.ex. Nya Pressen publicerades den 23 december 1885 ett omfattande referat från styrelsemötet föregående dag med information om bl.a. ombudsmän, skriftutbyten, manuskript som inlämnats för publicering samt arkivfynd av R. Hausen och K. K. Tigerstedt. I referatet nämndes också donationer av manuskript, avskrifter och dokument med angivande av donatorernas namn.³³¹

Kring 1903 började också nya medlemmar räknas upp i referaten. Allmänheten fick därigenom snabbt information både om sällskapets medlemskår och dess tillväxt och om vad som lämnades in till arkivet, vilket troligen inspirerade både till medlemsanslutning och nya arkivdonationer. I ett brev 1910 uppmanade Runebergsbibliotekets föreståndare Ernst Lagus sällskapets sekreterare Arvid Hultin att ”uppräkna gifvarenas namn i dina referat av sammanträdet i tidningarna. Ett sådant kvitto inför offentligheten sätter många värde uppå och länder biblioteket till båtnad.”³³² Beträffande arkivdonationerna kunde arkivarien Elis Lagerblad säkert instämma i uppmaningen.

Stora rubriker och referat av enskilda arkivdonationer kan också ha haft en positiv effekt på potentiella donatorer. Som exempel kan nämnas referatet från styrelsemötet i oktober 1931 som var rubricerat ”Biskop Schaumans papper till Svenska litteratursällskapet. Över 600 brev, dagböcker, manuskript m.m. – En gåva av borgmästare Michael Schauman”. I referatet beskrevs innehållet i samlingen ingående.³³³ I tidningspressen refererades styrelsemötena mer eller mindre regelbundet fram till mitten av 1930-talet, vilket visar den betydelse sällskapet tillmättes av det finlandssvenska samfundet fram till andra världskriget.³³⁴

Utställning med Runebergiana i Ständerhuset i februari 1954 med anledning av J. L. Runbebergs 150-årsjubileum. Utställningen sammanställdes av sällskapets arkivarie Paul Nyberg. (SLS tjänstearkiv)

PR- och kontaktskapande verksamhet

I början av 1950-talet började sällskapet aktivt rikta sig utåt till allmänheten, dvs. både till medlemmarna och till potentiella donatorer. Redan i november 1949 kunde man läsa i Hufvudstadsbladet att sällskapet inledde en ny föredragsserie i Helsingfors med populärvetenskapliga föredrag för medlemmar och andra intresserade. Följande år anordnades en manuskriptutställning för allmänheten i Ständerhuset i samband med en föredragskväll som arrangerades av Personhistoriska kommissionen.³³⁵ Primus motor bakom utställningen var den nytillträdde arkivarien Paul Nyberg, som också hållit föredraget året innan kring Zacharias Topelius och tidningen Finland, ”den svenska allmänhetens onda samvete”. Han gick från början in för att på olika sätt presentera arkivets samlingar för allmänheten och plockade för den första manuskriptutställningen ut ett hundratal av arkivets genealogiska och personhistoriska handskrifter, bl.a. släktutredningar och biografiska och självbiografiska anteckningar. För att ”stimulera intresset för sällskapets arkiv och för att ge såväl sällskapets medlemmar som den övriga allmänheten en uppfattning om vilka skatter det innehåller”, ordnade han igen följande höst en manuskriptutställning med 233 litterära manuskript och autografer av inhemska, rikssvenska och danska författare. En tredje utställning, med temat ”Runebergiana”, arrangerades i samband med Runebergs 150-årsjubileum 1954. Ett lika brett upplagt urval dokument ur sällskapets arkiv visades för allmänheten följande gång först hösten 1993 då Folkkultursarkivet, Historiska och litteraturhistoriska arkivet och Språkarkivet sammanställde den gemensamma utställningen ”Berättande bilder – talande texter. Skatter ur Svenska litteratursällskapets arkiv”.³³⁶

Paul Nybergs utåtriktade verksamhet för att informera och samtidigt väcka intresse hos potentiella donatorer omfattade också två korta radioföredrag om sällskapets arkiv 1956, av vilka det ena behandlade några tidigare okända originalbrev av Runeberg som hittats samma år och det andra de nyaste accessionerna i allmänhet.³³⁷ I början av 1960-talet informerade han också om arkivet i samband med en brett upplagd intervjuserie om sällskapet och dess verksamhet.³³⁸ Alla goda föresatser till trots var sällskapets sekreterare Olav Panelius fem år senare tvungen att konstatera att arkivet fortfarande var ”för litet känt och har inte utnyttjats för forskning i sådan utsträckning som det omfattande materialet skulle förutsätta”.³³⁹

Sällskapet följer i dag samma linje som i slutet av 1880-talet och har under årens lopp vänt sig utåt till medlemmarna, allmänheten och potentiella donatorer genom upprop, pressinformation, föredragsaftnar, radioframträdanden m.m. Kontakt med medlemmar och potentiella donatorer håller man i dag främst genom medlemsbladet Källan, som vid sidan av verksamhetsberättelsen och webbplatsen ska ge medlemmarna en inblick i vad som händer inom sällskapet. I medlemsbladet kommenteras bl.a. nyförvärv till arkivet och intressant arkivmaterial lyfts fram i artikelform, delvis för att inspirera till nya donationer.

Arkivdiplomati och arkivetik

Kontakten till donatorerna och den förtroendeskapande verksamheten är en viktig del i tillvaratagandet av det svenska kulturarvet i Finland. En människas kvarlåtenskap bör alltid behandlas med varsamhet och respekt, och att ta emot och förvara privat arkivmaterial är ett ansvarsfullt uppdrag som bygger på ett ömsesidigt förtroende mellan donatorn och den mottagande parten. Ända sedan litteratursällskapet grundades har förhållandet till donatorerna varit centralt och en viktig del av verksamheten har varit att bygga upp ett förtroende för sällskapets arkiv som kulturbevarande institution.

Styrelsemedlemmarna hade från början en viktig roll också då det gällde att skapa förtroende i arkivfrågor. Från allmänhetens sida såg man dem både som vetenskapsmän och forskare och som ledare för sällskapet. Det förtroende man hyste för styrelsemedlemmarna som forskare färgade troligtvis också av sig på den institution de företrädde, vilket gör att det inte alltid går att fastställa i vilken egenskap de potentiella donatorerna vände sig till dem. Förtroendefulla kontakter med forskande styrelsemedlemmar kunde kanske flera år senare resultera i materialdonationer till sällskapets arkiv. Som exempel kan nämnas godsägaren Carl Alexander Armfelt på Åminne, som i ett brev till sällskapets nye ordförande M. G. Schybergson 1898 uttryckte förtroende för Schybergsons forskaretik. Schybergson, som skulle skriva Fabian Langenskjölds biografi i Finsk biografisk handbok, erhöll av Armfelt tillstånd att använda brev från Langenskjöld till Alexander Armfelt. Tillståndsgivaren sade sig vara övertygad om att Schybergson ”använder de upplysningar som af dem kan erhållas med all den hänsyn som är nödvändig tillfölje af att så kort tid ännu förflutit sedan hans [Langenskjölds] död och att hans båda söner ännu äro vid lif.”³⁴⁰ Carl Alexander Armfelt donerade knappt tjugo år senare en handskriven konventstidning till arkivet.³⁴¹

På samma sätt som i Statsarkivet hade arkivdonatorerna ända från början rätt att fritt besluta om tillgängligheten gällande det donerade materialet, vilket innebar rätt att sluta material för en viss tid eller belägga det med förbehåll. En ledande princip genom åren har varit att i alla sammanhang respektera överenskommelserna med donatorerna, som med Paul Nybergs ord är ”absolut bindande”.³⁴² Därför avvisades t.ex. historikern Bernhard Estlanders förslag i början av 1920-talet om att sällskapet skulle låta publicera brev från J. L. Runeberg till Emilie Björkstén, som inlämnats 1896. Trots att Estlander hänvisade till att utdrag ur Emilie Björksténs dagbok rörande relationen med Runeberg redan publicerats ansåg sig styrelsen enhälligt ”bunden av det av fröken Björksten själv uttryckligt föreskrivna donationsvillkoret, att konvolutet med Runebergs brev till henne ej finge öppnas förrän år 1940”. På motsvarande sätt förvarades t.ex. konstnären Alberts Edelfelts brev till hemmet och hans syster Berta Edelfelts dagböcker, som inlämnades till arkivet 1935, förseglade fram till år 1984 enligt donatorernas önskan.³⁴³

Sällskapet har också sett det som sin uppgift att självt fatta beslut om tillgängligheten till arkivmaterial av känslig natur och vid behov skydda de personer materialet berör. År 1903 beslöt styrelsen t.ex. att Ernst Lagus skulle gå igenom de utdrag ur J. E. Strömborgs dagböcker med uppgifter om Runebergs sista år som donerats till sällskapet samma höst, för att avgöra om de kunde publiceras. Samtidigt ville man veta ”huruvida någon inskränkning vid begagnandet af dessa intima meddelanden borde fastställas”. Efter genomgången beslöts att utdragen inte skulle publiceras och att ”tillstånd till deras begagnande borde utverkas af kommittén för Runebergsbiblioteket”.³⁴⁴

Att det kan vara svårt att ta ställning i dylika arkivetiska frågor visar bl.a. ett uttalande av arkivarien Paul Nyberg i en tidningsintervju 1962:

Det finns naturligtvis en motsättning mellan privatlivets helgd och forskningens rätt till insyn i enskilda människors livsförhållanden och tänkesätt under en viss tid, i en given miljö. Men den inställning, som tänjer ut begreppet ”privatliv” slår lätt över i en trångsynthet, som kan göra oss historiefattiga, historielösa. Vi måste lära oss att se på det förflutna förutsättningslöst, utan partitagande eller fördömande. Jag försöker åtminstone för min del göra det.³⁴⁵

Nyberg framförde också som sin principiella ståndpunkt att alla har ett ansvar för det förflutna som länkar i ett större sammanhang, om det så gäller släkten, tidsmiljön, språkgruppen eller nationen, och beklagade att en del personer med avsikt förstör gamla brev och handlingar som de inte vill att skall nå en större publik.³⁴⁶ Att väcka förtroende hos donatorerna för att sällskapets arkiv kan övervaka att arkivmaterialet används på ett sätt som tillfredsställer forskningens behov men samtidigt slår vakt om den personliga integriteten, har därför genom åren varit en av arkivets viktigaste uppgifter.³⁴⁷

”Ett finlandssvenskt familjearkiv till forskningens gagn”

Som i föregående kapitel framgick har förhållandet till donatorerna varit av central betydelse och uppgiften att skapa förtroende för sällskapets arkiv som kulturbevarande institution en viktig del av verksamheten. Arkivarien Paul Nybergs tidigare citerade karakteristik av Allmänna arkivet i början av 1960-talet kan fungera inte bara som rubrik för detta avslutande kapitel utan som en sammanfattning av arkivets uppgift inom litteratursällskapet. En granskning av insamlingen av historiskt, litterärt och personhistoriskt material under sällskapets första sekel visar att det funnits en linje gällande varför material samlades in, vilka donatorerna var och vilket slag av material sällskapet valde att prioritera som ett uttryck för det svenska i Finland.

Under de första decennierna var Svenska litteratursällskapet i Finland både en vetenskaplig sammanslutning och en medborgerlig organisation, vars samhälleliga mål en stor skara medlemmar sympatiserade med. I slutet av 1880-talet fanns en stark rädsla för att det svenska språket och kulturarvet skulle uppslukas av det finska och den ledande tanken hos sällskapets styrelse blev att bevara det svenska språket och den svenska kulturen och bildningen, vilket också påverkade insamlingen av material för utgivning och forskning. Vid tiden för sällskapets grundande 1885 fanns sålunda en social beställning på ”vittnesbörd” i form av historiska dokument, litterära skrifter och brev av betydelsefulla personer, med vars hjälp historiemedvetandet kunde stärkas och det historiska och kulturella arv vars hemortsrätt man ville hävda legitimeras. I förlängningen kan man se insamlingen av material till sällskapets arkiv som en form av ideologiskt bruk av historien. Även om ordförande C. G. Estlander från början betonade sällskapets opolitiska karaktär och var noga med att inte blanda in litteratursällskapet i språkstriden, kom försvaret av den svenska bildningen mot fennomanin och den hotande förryskningen de facto att indirekt få en politisk dimension.

Den verksamhet som ägde rum på olika plan inom sällskapet byggde långt på personliga kontakter, släktskapsband och sammanhållning kring gemensamma intressen. Det stora förtroendet för C. G. Estlander bland allmänheten kan ses som ett uttryck för den tillit man kände för sällskapet och dess strävanden. Sällskapets styrelse, ombudsmän, medlemmar, donatorer och sympatisörer bildade ett nätverk som delade erfarenheter och värderingar och som långt förenades av sällskapets program och en stark känsla för det svenska kulturarvet.

Under de första decennierna av sällskapets tillvaro, då arkivverksamheten byggdes upp, spelade de personliga kontaktnäten en betydande roll också för insamlingen av arkivmaterial. Styrelsemedlemmarna, ombudsmännen och sympatisörerna fungerade ofta som länkar mellan donatorerna och sällskapet och under de tre första decennierna hade nästan hälften av donatorerna av arkivmaterial en klar koppling till Svenska litteratursällskapet. I donatorskåren ingick då förutom medlemmar eller anhöriga till tidigare medlemmar i sällskapet också släktingar, vänner och skolkamrater till någon av styrelsemedlemmarna eller medarbetare inom andra gemensamma fält av kulturlivet. En stor del av donatorerna var bosatta i Nyland, i synnerhet i Helsingforstrakten, där det var lätt att sprida kunskap om litteratursällskapet, och ute i bygderna arbetade ombudsmännen för sällskapets sak. Av donatorerna, som representerade främst de högre sociala skikten med tyngdpunkt på universitets- och skolvärlden, förvaltningen, rättskipningen och kultursektorn, hade åtminstone en del klart ideologiska motiv för sin donation och ville genom sin insats stöda det svenska kulturarvets fortbestånd i landet.

Till arkivet kom materialet både som spontana och testamentariska donationer och som resultat av aktiv insamlingsverksamhet. Under de första decennierna skedde en parallell insamling av såväl historiskt och litterärt som folkloristiskt material, vilka alla ingick i den s.k. manuskriptsamlingen fram till sekelskiftet 1900, då de folkloristiska samlingarna avskiljdes till en egen enhet. Under de första trettio åren dominerade insamlingen av folkloristiskt material medan tillströmningen av historiskt och litterärt material var mera ojämn. Till en början inlämnades ”manuskriptsamlingar” och brev till litteratursällskapet utan uppmaning, men fr.o.m. början av 1890-talet började sällskapet bedriva aktiv insamling i form av upprop och insamlingskampanjer, främst med avsikten att samla in material för utgivning av ”kulturhistorisk vittnesbörd” och historiskt källmaterial. Även om insamlingen av person- och kulturhistoriskt arkivmaterial under det första seklet främst var passiv förekom aktiv insamling oregelbundet under hela 1900-talet, både gällande handskrifter av olika slag, fotografier och ljudinspelningar. Sällskapet löste också in material som ansågs värdefullt för forskningen såsom brevsamlingar och manuskript rörande kulturpersoner och kända författare samt historiskt och genealogiskt material.

Det material som förvarades i sällskapets arkiv skulle utgöra källor för forskningen och vara så väl av allmänt intresse som historiskt relevant. Av det material som sällskapet efter moget övervägande tog emot för att förvaras i sitt arkiv, låg tyngdpunkten under det första kvartsseklet på historiska handlingar och brev av betydelsefulla personer, författare och stormän. Under den första entusiasmens tid var intresset också i första hand inriktat på insamling av material för publicering, såsom historiska aktstycken och litterära manuskript. I början av 1900-talet började man inse att också privata brevväxlingar och s.k. personsamlingar, som belyste olika sidor av en persons liv och verksamhet, kunde vara av intresse för forskningen. Fram till 1980-talet koncentrerades insamlingen sålunda på brev och handlingar av främst litteraturvetenskapligt och personhistoriskt intresse. I mitten av 1980-talet skedde dock en viss diversifiering av arkivbeståndet då man för att använda arkivamanuensen Holger Lillqvists ord allt mer började ta till vara ”vanliga verksamma människors vanliga papper”, som kunde användas i mikrohistorisk forskning och forskning i vardagslivets historia. Tyngdpunkten hade då förskjutits från insamling av urkunder och litterära skrifter till större helheter rörande personer och släkter, med en klar betoning på främst författare och kulturpersoner. I viss mån kan man även spåra enskilda arkivariers intresseområden i det material som togs emot, t.ex. släkt- och personhistoriskt material gällande släkten Topelius (Paul Nyberg) och Runebergiana (Ragnar Dahlberg, Johan Wrede). Även inflytelserika styrelsemedlemmar som statsarkivarie Reinhold Hausen kunde påverka vad som togs emot för förvaring i sällskapets arkiv – eller vad som avvisades som ”värdelöst” med tanke på forskningen.

Under det första seklet var dock sällskapet rätt generöst och inkluderande vid bedömningen av vad som ansågs falla inom ramen för ”vittnesbörden om den svenska kulturens uppkomst och utveckling i Finland”. Försvarspositionen i slutet av 1800-talet, då material samlades in för att i utgiven form bidra till att stärka det svenska språkets och den svenska kulturens ställning i Finland, övergick småningom i insamling av källmaterial för forskning i svensk kultur- och personhistoria. Sedan 2004 har mottagandet av material vid Historiska och litteraturhistoriska arkivet styrts av en insamlingspolicy som anger riktlinjerna för insamlingen.

SLS arkiv mot 2000-talet

Mikael Korhonen

SLS ARKIV MOT 2000-TALET

Organisationsreformer

Arkivorganisationen växer

Verksamheten vid Svenska litteratursällskapets arkiv fram till 1980-talet finns från tidigare väl dokumenterad i sällskapets historik.¹ Bilden har kompletterats och fördjupats ytterligare i denna bok av Carola Ekrems specialstudie över traditionsinsamlingen och Pamela Gustavssons beskrivning över insamling av språkligt material samt av Petra Hakalas analys av principerna för hur det äldre handskriftsmaterialet samlades in. I denna del beskrivs hur arkivet under de tre senaste decennierna, från 1980-talet in på 2000-talet, organiserades och utvecklades, hur förvaringen av arkivmaterial tryggades och vilka principer som låg till grund för och hur insamlingen av såväl traditions- och språkmaterial som donerade arkiv skedde. Det handlar om en tidsperiod då SLS arkiv växte kraftigt både organisatoriskt och inom nya verksamhetsområden: allt från ett ökat antal hyllmeter för förvaring av pappersbaserat arkivmaterial till det senaste decenniet med ökade mängder digitalt material som måste hanteras med ny teknik, en process som har krävt alldeles nya lösningar. Samtidigt skedde en kraftig utvidgning av arkivorganisationen med nya enheter och en utökning av den fast anställda personalen inom många specialområden. De utåtriktade kontakterna till andra arkivinstitutioner och nära samarbetspartner har också fått en allt större betydelse för SLS arkiv.

Vid ingången till 1980-talet upprätthöll Svenska litteratursällskapet två arkiv: Folkkultursarkivet med Österbottens traditionsarkiv som filial i Vasa och Allmänna arkivet. Till arkivpersonalen hörde elva tjänstemän. Folkkultursarkivet var störst ifråga om verksamhetens omfattning och personalstyrka med fem tjänster, och benämndes vid denna tid Centralarkiv för finlandssvensk folkkultur. Man ville helt befogat markera arkivets särställning inom traditionsinsamling i det svenska Finland.² Arkivet hade allt sedan slutet av 1800-talet lång erfarenhet av fältarbeten och organiserad och systematisk insamling av material, såväl traditions- som språkmaterial. Den kontinuerliga och planlagda insamlingsverksamheten var betydande till både omfattning och bredd.

Till Folkkultursarkivet hörde Österbottens traditionsarkiv, som grundades 1982³ och som hade till uppgift att samla in österbottniska traditioner samt idka rådgivning och upplysning om folkliga traditioner. Även lokalhistoriskt arkivmaterial ingick i insamlingen. Med medel från undervisningsministeriet anställdes en assistent från starten och en arkivarie några år senare. Allmänna arkivet hade också en lång verksamhet bakom sig och det leddes såsom tidigare av en av styrelsen utsedd arkivarie. Posten innehades under 1980-talet av styrelsemedlemmen, professor Johan Wrede. Personalen bestod av en amanuens och en assistent.

Omorganisering 1986

I januari 1986 godkände styrelsen en ny arkivstadga för Folkkultursarkivet enligt vilken arkivets tre avdelningar, indelade enligt ämnesområdena folkliv, folkminnen och språk, leddes av varsin ledande arkivarie i samråd med en vetenskapligt rådgivande sakkunnigkommitté.⁴ Kommittéerna bestod av en ordförande och två till fyra medlemmar, vilka årligen utsågs av styrelsen. I utnämningsärenden och andra vetenskapliga frågor skulle kommittéerna höras. Personalen deltog vid behov i kommittéernas möten.

Det nya var att styrelsen nu för första gången utsåg en av de tre ledande arkivarierna vid respektive avdelning till arkivchef för tre år i taget. Arkivchefen hade som uppgift att samordna verksamheten och utåt och inför styrelsen representera hela Folkkultursarkivet, inklusive Österbottens traditionsarkiv. Arkivchefsposten roterade mellan avdelningarna. Under ledning av arkivchefen behandlades gemensamma ärenden vid möten i vilka de ledande arkivarierna samt kanslichefen deltog. En nyhet var att arkivchefen eller någon arkivarie var föredragande för vetenskapliga ärenden i styrelsen. Kanslichefen föredrog såsom hittills förvaltningsärenden.

Med den nya organisationsmodellen önskade styrelsen effektivera informationsgången mellan de beslutande och verkställande organen och göra samarbetet mellan avdelningarna smidigare. Arkivorganisationen var dock ännu mycket toppstyrd och i princip fattade styrelsen alla viktiga beslut i ekonomiska ärenden, verksamhet, planer, vetenskaplig kompetens och personal. År 1986 var ordförande för sakkunnigkommittén för Folklivsavdelningen docent Bo Lönnqvist, tidigare anställd vid arkivet, för kommittén för Folkminnesavdelningen professorn och sällskapets dåvarande ordförande Lars Huldén och för kommittén för Språkavdelningen fil.lic. Kurt Zilliacus, likaså tidigare anställd vid arkivet och från 1984 även medlem i styrelsen.

Vid SLS 100- års jubileumsfest 5.2.1985 uppfördes en festkantat kallad Svep eller Den kulturella näringskedjan. Musiken var komponerad av Erik Bergman och texten var skriven av Bengt Ahlfors och Lars Huldén: ”kantaten låter sin belysning svepa över olika sektorer av Svenska litteratursällskapets verksamhetsområden: Den folkliga traditionen upptecknas, arkiveras, bearbetas av forskare och författare, publiceras; somliga forskare och författare får pris – man kan se det hela som en parallell till naturens näringskedja”. Teckning av Per-Gunnar Johansson publicerad i SLS-Arkiv 13/1985.

Allmänna arkivets uppgifter hade fastställts i ett reglemente från 1983.5 Samtidigt hade en s.k. ackvisitionskommitté tillsatts med uppgift att skapa kontakter till viktiga målgrupper och presumtiva donatorer samt att bistå arkivet i dess insamlingsverksamhet. Kommittén hade inte samma status eller uppgift som Folkkultursarkivets kommittéer, utan arkivarien var styrelsemedlem och den direkta kontakten till styrelsen.

Figur 1. Arkivorganisationen 1986.6

Förutom att arkivfunktionen organiserades om under slutet av 1980-talet ägnades även särskild uppmärksamhet åt frågan om Folkkultursarkivets profil och framtida verksamhet. Diskussionen handlade mycket om ifall arkivet skulle definieras som en forskningsinstitution eller ett arkiv.⁷ Arkivpersonalen hade föreslagit att en forskartjänst skulle inrättas för att möjliggöra för personalen att under kortare perioder få ägna sig åt forskning på heltid och använda arkivets egna samlingar för att avlägga akademiska examina. Personalens rätt till forskning var inte enbart en personalfråga; styrelsen ansåg att den huvudsakliga frågan att diskutera var Folkkultursarkivets allmänna inriktning, dvs. strategiska och målinriktade ställningstaganden inom insamlingen. Gjorde arkivet riktiga avvägningar, vilken roll skulle forskningen ges i verksamheten och hur skulle resurserna bäst användas?⁸ Det här var inte enbart en intern sak för sällskapet att besluta om, utan man måste också ta hänsyn till hur Riksarkivet förhöll sig till frågan och vad lagen om statsbidrag för arkiv av privat karaktär stadgade. Folkkultursarkivet var skyldigt att anpassa sig till Riksarkivets normer, men samtidigt skulle man se till arkivets profil och ställning som centralarkiv, eventuellt som forskningsinstitution, och arbeta för att arkivets utåtriktade verksamhet skulle förstärkas. Som en kompromiss beslöt styrelsen att arkivpersonalen skulle beredas möjlighet till tre månaders s.k. forskarstipendier för egen forskning.⁹

Diskussionen om förhållandet mellan forskning och arkivverksamhet var inte alls en oviktig principiell fråga. Folkkultursarkivet kunde inte uppfattas som en myndighetsinrättning eller arkivinstitution som enbart passivt tog emot arkivmaterial och överlät det till forskare och allmänhet för användning. Tvärtom skapade arkivpersonalen rätt så långt sitt eget material genom frågelistor och fältarbeten. Detta krävde insyn i och erfarenheter av de traditionsvetenskapliga disciplinerna folkloristik och etnologi, bl.a. kunskaper om metoder och forskningstrender. För framgångsrik insamling och långsiktig planering av verksamheten krävdes att personalen skulle vara förtrogen med och ha erfarenhet av forskning inom sina respektive vetenskapliga områden, ett krav som har principiell relevans för all arkivverksamhet även i dag.

Arkivchef på permanent basis

Rätt så snart visade det sig att det nya systemet med en roterande arkivchef inte var tillfredsställande utan tvärtom försvårade planeringen och samordningen av det långsiktiga arbetet. Problemen var dock inte direkt organisatoriska utan helt praktiska. De ledande arkivarierna vid Folkkultursarkivet hade i flera repriser beviljats fleråriga tjänsteledigheter för forskning och avläggande av akademiska examina. Rotationen mellan tjänsterna och vikarier som ersättare bidrog till svårigheten att följa upp alla planer som man kommit överens om. Samtidigt hade Folkkultursarkivet gått in för att ta i bruk automatisk databehandling för det omfångsrika bildarkivet och påbörjat dataregistrering av samlingarna, vilket krävde extra arbetsinsatser av personalen och en helhetskoordinering. Behovet av en permanent arkivchefsbefattning var uppenbart. Kompetenskraven för en arkivchef ansågs vara doktorsgrad och tillräcklig vetenskaplig teoretisk och praktisk erfarenhet av forskning.¹⁰

I samband med att styrelsen beslutade om en ny arkivchefstjänst godkände den ett förslag till en omorganisering av verksamheten och en revidering av arkivstadgan, som trädde i kraft vid årsskiftet 1992.11 Stadgan kompletterades ytterligare med en arbetsordning och ett reglemente för Folkkultursarkivet, befattningsbeskrivningar för tjänsterna och regler för användning av arkivets samlingar.¹² Förändringarna i arkivorganisationen var betydande. De tidigare avdelningsgränserna mellan de etnologiska och folkloristiska sektorerna slopades. Samtidigt inrättades nu för första gången en permanent arkivchefsbefattning. Till ny arkivchef utsågs fil.dr Ann-Mari Häggman fr.o.m. juli 1992.13

SLS-Arkiv var under åren 1977–1993 informationsblad för Folkkultursarkivet, Historiska och litteraturhistoriska arkivet och Österbottens traditionsarkiv. Det var en kontaktlänk mellan arkiven och ”deras korresponderande arkiv, museer och andra institutioner samt fasta ortsmeddelare och otaliga sagesmän ute i Finlands svenskbygder”. Arkiven berättade om sina verksamheter, arkiv som tagits emot, insamlingsprojekt, publicering och forskning. I bladet ingick även frågebrev, upprop, fältarbeten och pristävlingar. SLS:s medlemstidning Källan övertog 1999 denna uppgift.

Omorganiseringen innebar att Folkkultursarkivet hade en vetenskapligt utbildad arkivchef, som innehade det övergripande ansvaret för verksamheten, föredrog arkivets ärenden inför styrelsen och svarade för budget och verksamhetsplaner. Arkivchefen kunde också anställa tillfällig personal och vikarier för kortare perioder, vilket gav bättre spelrum i planeringen och i skötseln av det dagliga arbetet. Såsom komplement till arkivstadgan fastställde styrelsen ett reglemente för Språkarkivet, som fick en självständig ställning; organisatoriskt och formellt var Språkarkivet dock fortfarande en del av Folkkultursarkivet.¹⁴

Allmänna arkivet berördes av omorganiseringen så att verksamheten som hittills letts som ett förtroendeuppdrag av en av styrelsen utsedd arkivarie, professor Johan Wrede, övertogs av arkivets amanuens vars tjänst ombildades till arkivarie. För att knyta och upprätthålla kontakter till potentiella donatorer och till innehavare av för forskningen värdefulla handlingar återupplivades Ackvisitionskommittén, som tidigare sammankommit sporadiskt och under långa tider varit overksam. I ett led att höja Allmänna arkivets profil och skärpa dess fokus föreslog Ackvisitionskommittén ett namnbyte som en av sina första åtgärder. Allmänna arkivet blev fr.o.m. 1993 Historiska och litteraturhistoriska arkivet, vilket ansågs bättre beskriva arkivets uppgifter och verksamhet.¹⁵

År 1992 hade Folkkultursarkivet och Historiska och litteraturhistoriska arkivet elva ordinarie statsfinansierade tjänster av vilka tio var placerade i Helsingfors och en i Vasa. Med sällskapets egna medel upprätthölls två ordinarie heltidstjänster. Därtill arbetade elva deltidsanställda vid arkiven, dels med statliga, dels med egna medel. Personalstyrkan uppgick till sammanlagt 24 medarbetare. Utöver den ordinarie arkivpersonalen finansierade sällskapet en deltidsanställd arkivrådgivare för den lokalhistoriska arkivverksamheten.¹⁶

Arkivet växer

Arkivorganisationens nya stadga och reglementen från 1992 kompletterades snart med nya arbetsordningar och befattningsbeskrivningar för tjänsterna. Den största omställningen innebar att arkivchefen ledde Folkkultursarkivet med Språkarkivet och Österbottens traditionsarkiv, medan Historiska och litteraturhistoriska arkivet under en övergångsperiod sköttes av arkivarien. Då fil.dr Nils Erik Villstrand 1995 tillträdde som ny arkivchef övergick ansvaret för hela arkivfunktionen till honom. Han efterträddes 1998 av fil.dr Lena Huldén och från 2002 verkade fil.dr Mikael Korhonen som arkivchef. Tjänstebenämningarna ledande arkivarier ändrades till förste arkivarier och assistenter till amanuenser.¹⁷

Figur 2. Arkivorganisationen 1995.18

Utvecklingen under 2000-talet

Svenska litteratursällskapet växte kraftigt under slutet av 1990-talet och början av 2000-talet under ekonomiskt mycket gynnsamma år, som gjorde det möjligt att bredda verksamheten till nya områden och inrätta nya befattningar. Arkivet kunde satsa på att både förstärka basfunktionerna och starta nya projekt; särskilt inriktningen på digitalisering av arkivmaterial var viktig. Denna utveckling återspeglas i arkivorganisationens tillväxt. Det skedde mer än en fördubbling av antalet fasta tjänster under drygt två decennier. År 2010 hade arkivet 22 fast anställda medarbetare och tillsammans med visstidsanställda, på längre eller kortare avtal, uppgick personalstyrkan till 30 medarbetare. Räknar man ytterligare med dem som var anställda med extra, statliga medel, som tillfälligt beviljades för digitalisering, arbetade totalt 39 personer inom arkivsektorn. Det var ett rekordår i detta avseende.¹⁹

Betydande förändringar i arkivorganisationen under det senaste kvartseklet var att Språkarkivet blev en fristående enhet med två fasta tjänster och att personalstyrkan vid Historiska och litteraturhistoriska arkivet ökade från två till sex fasta tjänster. I Österbotten skedde en stor förändring i juli 2008 då Svenska litteratursällskapet övertog Finlands svenska folkmusikinstitut, som tillsammans med Österbottens traditionsarkiv bildade SLS arkivcentrum i Vasa med sammanlagt sju anställda.

Till arkivsektorn räknades fr.o.m. 1997 sällskapets bibliotek då styrelsen i samband med den förestående flyttningen till SLS hus på Riddaregatan fattade beslut om att återuppliva begreppet Svenska litteratursällskapets bibliotek. Sällskapets bibliotek hade tidigare ingått i De vetenskapliga samfundens bibliotek, som emellertid upplöstes 1979. Efter det hade biblioteksarbetet och sällskapets boksamlingar – referensbiblioteket, Arne Jörgensens samling och Runebergsbiblioteket – skötts som bisyssla av arkivets personal. Styrelsen utnämnde 1997 fil.mag. Jarl Pousar till sällskapets bibliotekarie som ett förtroendeuppdrag med uppgift att sköta specialsamlingarna medan tjänstebiblioteket fortsättningsvis skulle skötas av arkivpersonalen. År 1998 fick biblioteket sin första heltidsanställda föreståndare och 2006 inrättades en bibliotekssekreterarbefattning.²⁰

Arkivets ledning

För att stärka ledningen för arkivets operativa verksamhet tillsattes ett nytt organ, förste arkivarie-organet, i samband med en stadgerevidering 2006.21 Det hade de facto mer eller mindre officiellt arbetat som ledningsgrupp för arkivenheterna och biblioteket allt sedan hösten 2002, men nu fick det en mer formell ställning. Arkivchefen är ordförande och förste arkivarierna för respektive enhet samt bibliotekarien och institutschefen är medlemmar. Förste arkivarie-organet samordnar verksamheten och tryggar kommunikationen mellan enheterna i ärenden som berör och är gemensamma för alla enheter såsom verksamhetsplaner, budgetar, personalfrågor och fortbildning. Strävan är att skapa en samsyn gällande den övergripande strategin och verksamhetsformerna samt gällande mer principiella ärenden som har betydelse för hela arkiv- och bibliotekssektorn.

Arbetet vid arkivsektorn med biblioteket samordnas genom förste arkivarie-organet, som planerar och utvecklar verksamheten. Kring bordet från vänster bibliotekarie Martin Ginström, institutschef Niklas Nyqvist, arkivsekreterare Marie-Louise Sundström, förste arkivarie Katja Hellman, arkivchef Mikael Korhonen, förste arkivarie Pamela Gustavsson, förste arkivarie Petra Hakala och förste arkivarie Yrsa Lindqvist. (Foto Kai Martonen/SLS)

Till stöd för planeringen av verksamheten inom förste arkivarie-organet och vid enheterna tillsattes s.k. rådgivande sakkunnigkommittéer med uppgift att bistå i frågor som gäller långsiktig planering och verksamhet inom insamling och dokumentation samt i vetenskapliga frågor. Samtidigt är kommittémedlemmarna värdefulla kontakter till olika vetenskapliga discipliner och centrala samarbetsparter, institutioner och organisationer. Traditions- och språkvetenskapliga kommittén verkar för Folkkultursarkivet och Språkarkivet, Ackvisitionskommittén, som tillsattes redan 1983, för Historiska och litteraturhistoriska arkivet, Bibliotekskommittén för biblioteket och Musik- och traditionskommittén för Finlands svenska folkmusikinstitut och Österbottens traditionsarkiv.

Betraktat ur ett kvartsekels perspektiv, 1985–2010, har arkivorganisationen genomgått förändringar och omorganiseringar med tio års mellanrum. Till Folkkultursarkivet hörde Språkarkivet och Österbottens traditionsarkiv, vilka tillsammans bildade en arkivhelhet. En arkivchef ledde verksamheten, och i mitten av 1990-talet tilldelades arkivchefen också ansvaret för Historiska och litteraturhistoriska arkivet. År 2010 bildade alla arkiv – vid det här laget utökade med Folkmusikinstitutet – och biblioteket egna enheter med egna verksamhetsplaner och budgetar. Arkivchefen svarar tillsammans med förste arkivarierna, institutschefen och bibliotekarien för hela sektorns verksamhet. Samtidigt med breddningen av organisationen skedde det ett närmande mellan enheterna så att de allt mer arbetade och kompletterade varandra inom olika verksamhetsområden, bl.a. med insamlingen, med enhetsöverskridande projekt och med gemensamma lösningar för att hantera och tillgängliggöra material, framför allt digitalt. Synergieffekterna har varit betydande. I den gemensamt för hela arkivsektorn sammanställda insamlingspolicyn från 2010 används redan SLS arkiv som en samlande benämning för hela arkiv- och biblioteksfunktionen (se kap. Formulerad insamlingspolicy s. 369).

Ett annat genomgående drag under de senaste tre decennierna är att delegering av beslutsfattandet gått från styrelsen neråt och att tjänstemannakåren bär ett allt större ansvar för den operativa verksamheten. Det gäller inte enbart det ledande beslutsfattandet, utan likaså har enheterna tilldelats större ansvar att planera och organisera det egna arbetet. Koordineringen sker inom förste arkivarie-organet och arkivchefen rapporterar till verkställande direktören. Det här har varit en naturlig utveckling som även styrelsen har understött och som fastställdes i en ny arbetsordning för hela sällskapet i maj 2010.22 Samtidigt som arkivorganisationen har vuxit har det skett en tydlig professionalisering av yrkeskåren med medvetna satsningar på special- och fortbildning för arkivpersonalen för att möta de behov och utmaningar som ställs på en minnesorganisation i en snabbt föränderlig värld. Särskilt nya områden såsom digitalisering, informationssökning och arkivpedagogik har uppmärksammats. Man har också satsat på webben och de sociala medierna, och deras betydelse som kontaktlänkar till forskare och allmänhet har ökat.

Figur 3. SLS arkivorganisation 2010²³

Insamlingsverksamhet

Modern traditionsinsamling: urbanitet, identitet och kulturyttringar

Svenska litteratursällskapets styrelse sammanträdde under ledning av sin ordförande Lars Huldén den 7 maj 1985 till sitt hundraårsjubileumsmöte. Det var ett historiskt möte med tillbakablickar och tankar om framtiden. En stor del av tiden ägnades också åt ”rapporter rörande framtiden”, såsom saken formulerades i protokollet. Styrelsen hade nämligen uppmanat alla nämnder och kommittéer att sammanställa långsiktiga femårsplaner för sina respektive verksamhetsområden.²⁴ Utgående från dessa planer fördes en bred diskussion om den fortsatta verksamheten och beslut fattades även om att förverkliga flera av de projektidéer som lades fram. De framtidsplaner som presenterades ger en god och detaljerad bild av de kommande riktlinjerna för arkivsektorns fortsatta verksamhet samtidigt som de visar vilka ämnesområden som var aktuella och vilka arkivpersonalen prioriterade vid insamling.

För Folkkultursarkivets del konstaterades att den traditionsvetenskapliga verksamheten länge hade dominerats av det regionala perspektivet i såväl insamling som registrering. I enlighet med de ”moderna forskningsprinciperna” skulle nu verksamheten inriktas på utforskning av olika subkulturer i samhället: levnadssätt, livssyn och värderingar i olika miljöer. Forskningsfrågorna skulle sökas utgående från finlandssvenskarnas situation i nuet, med dess allt starkare urbana prägel. Verksamheten och insamlingsarbetet skulle göras probleminriktade med syfte att klarlägga bakomliggande strukturer. Insamlingen skulle koncentreras till färre men större projekt och insamlingsmaterialet skulle analyseras och resultaten publiceras. Vidare konstaterades att eftersom traditionsvetenskaperna var historiskt inriktade vetenskaper skulle även det gamla materialet kunna användas för undersökningar rörande nutid.²⁵

Medan tyngdpunkten i den tidigare etnologiska fältdokumentationen och forskningen i mycket legat på bebyggelse och byggnadsskick, näringsliv och sedvänjor, planerade man nu att inrikta sig mera på hemliv, på arbetsmiljöer i olika sociala skikt och miljöer och på fritidsliv. Vardagsliv i äldre tider skulle studeras utgående från historiska dokument. Inom den folkloristiska verksamheten planerades särskilda projekt rörande barn- och ungdomskultur, berättartradition – t.ex. sagoberättande – i nutid och staden som livsmiljö. Undersökningar rörande finlandssvenskarna som minoritetsgrupp och maskeringstraditioner nämndes också.

Där Folkkultursarkivets verksamhet ännu under 1970-talet var de stora expeditionernas tid med fältarbeten försköts verksamheten under 1980-talet allt mer mot lokala studier: djupdykningar i lokalsamhällen för att dokumentera förändringar, kulturmönster, villkor och förutsättningar utgående från samtidsperspektiv. Insamlingsprojekten inom etnologin indelades tematiskt i agrar-, maritim- och urbanetnologiska undersökningar. Kontinuiteten i insamlingsverksamheten var viktig och den följdes också upp i senare insamlingar inom dessa teman.²⁶

Mångfald i insamlingen

Kännetecknande för Folkkultursarkivets insamlingsverksamhet under 1990-talet och 2000-talets första decennium var mångfald. Det insamlade materialet bestod av flera olika ämnen, vilka avspeglade företeelser i samtiden och i vilka man strävade efter att dokumentera livsstilar och livsideal. Undersökningarna gällde alla samhällsklasser och olika slags subkulturer både i städer och på landsbygden. Personalen gjorde deltagande observationer, ofta i kombination med intervjuer och fotodokumentation. Det kunde gälla fastlagstraditioner, ungdomars och barns lekar och lektraditioner, segling som livsstil, de arbetslösas demonstrationer, föreningsliv, julskyltning och helgfirande bara för att nämna några av de ämnen som resulterade i insamlat material. Ett större projekt i denna nya inriktning handlade om finlandssvenska festtraditioner och ungdomsseder såsom skolårets inofficiella fester med bl.a. gulnäbbsintagning och bänkskuddardag ”penkis”, gaturallyt i Jakobstad samt fastlagstraditioner i Jakobstadstrakten och på Björkö. Projektet baserade sig på en flerårig insamlingsverksamhet och resultaten publicerades 1992 i Fest och fritid. Fyra studier i finlandssvenska festtraditioner och ungdomsseder.²⁷

De stora expeditionernas tid var dock inte helt förbi. Under den senare delen av 1990-talet genomförde personalen vid Folkkultursarkivet ett större gemensamt dokumentations- och insamlingsprojekt. Undersökningen gällde skärgårdsön Bergö utanför Vasa i Malax kommun. Det var en lokalundersökning, ett fältarbete i likhet med 1970-talets expeditioner, men nu med nutidsmänniskan i fokus. Projektets mål var att dokumentera förändringen på skärgårdsön och öbornas förväntade s.k. överlevnadsstrategier efter att Finland inträtt i Europeiska unionen och hur den ekonomiska depressionen i början av 1990-talet inverkat bl.a. på demografiska, näringsmässiga, ekonomiska och sociala förhållanden på ön. Man fokuserade på samtiden, men jämförelser med det förgångna fanns också med som en viktig del i projektet. Bergöprojektet hade liknande utgångspunkter som forskningsprojektet Öbons villkor från 1979 då målet var att analysera och förklara särskilt Pellingebornas villkor och anpassning mot bakgrunden av samhällsförändringar i samtiden.²⁸

Bergöbornas traditioner hade redan tidigare dokumenterats i flera repriser och inom olika områden. Det fanns t.o.m. mycket gamla uppteckningar från detta område, från slutet av 1800-talet och början av 1900-talet. De handlade om bl.a. sagor och sägner, folktro, ortnamn. Insamlingar gjordes även fram till 1980-talet, då dokumentationen utökades med fotografier och ritningar av båtar, båtbyggen, ortnamn, skildringar över skärgårdsmiljön m.m.²⁹ I det nya projektet var boende och miljö, barnen på ön, handel och service, yrken och yrkesutövning, mångsyssleri, kommunikationerna och Bergöbornas självbild och dialekt i fokus. Fältarbetet utfördes 1995. Projektet resulterade i drygt hundra fotografier och flera tiotal timmar inspelade intervjuer med ortsbor. Materialet analyserades och en rapport publicerades 2001 i bokform, Bo på Bergö. Människor och resurser i ett ösamhälle.³⁰

Följande större gemensamma fältarbete genomfördes 2005. Då stod Åland i turen och studieobjektet var turismen. Centrala begrepp inom den moderna traditionsvetenskapen, såsom revitalisering, kulturarv, äkthet och nostalgi, var utgångspunkter i projektet. Det primära målet var att dokumentera i vilken mån symboler för tradition och lokal historia utnyttjades av ålänningarna för den Ålandsbild som presenterades för turisterna. Hur använde de sig av historien i turistsammanhang för att bl.a. saluföra sina tjänster och produkter? Förutom intervjuer, som gjordes sommaren 2005, ingick deltagande observationer vid olika attraktioner och evenemang i dokumentationen. Ämnesområden var de åländska kyrkorna och turismen, det maritima kulturarvet, upplevelseturismen, hantverket som symbol för tradition och kontinuitet, hembygdsverksamheten och guidade turer genom det åländska landskapet. Projektet resulterade denna gång i ca 50 timmar intervjumaterial och 600 fotografier samt den tryckta rapporten, boken Tradition och turism på Åland. Att använda kulturarvet.³¹

Till insamlingsverksamheten hör även frågelistor och pristävlingar. Frågelistorna eller frågebreven som de tidigare kallades, omspände otaliga ämnen allt från ”Ungdomens liv idag” (insamlingsår 1985), ”Boendet på landet” (1989), ”Julmusik – irritation eller glädje?” (1995), ”Traditioner vid livets slut” (2000), ”Personlig hygien” (2002), ”Kläder och klädsel” (2003) till ”Sommarstugor och fritidshus” (2009) för att nämna några av de ämnen som Folkkultursarkivet intresserade sig för under åren och som lockade många informanter att svara (se bilaga s. 474).

Frågelistorna och pristävlingarna tillför Folkkultursarkivet mycket värdefullt material. Det är dock inte enbart de skrivna svaren som arkivet tar emot, utan informanterna bifogar ofta också annat material såsom fotografier, ritningar, tidningsurklipp och annat motsvarande som kompletterar texterna och närmare belyser de ämnen som behandlas.

Resultaten av frågelistorna och pristävlingarna var mycket beroende av vilka ämnen som lockade och väckte allmänhetens intresse att svara. En framgång var frågelistan om att skriva brev, som skickades ut 1996. Den engagerade hela 445 personer och lockade svar också från utlandet, från Sverige, England, Italien och t.o.m. Kanada. De utländska svararna var personer med rötter i Finland och för dem var brevskrivandet ett sätt att ha kontakt med familj, släkt och vänner. Många reflekterade också över att e-posten med tiden kommer att ersätta det traditionella brevskrivandet.³²

Folkkultursarkivet på fältarbete. På bilden ovan intervjuar arkivarie Anne Bergman f.d. sjöbevakaren Axel Mattsson 1995 i sitt hem på Bergö. Nedan bandar arkivarie Yrsa Lindqvist 2006 diskussionen med textilhantverkaren Inga Snellman i Finnö, Geta på Åland. (Foto Janne Rentola/SLS)

En särskild helhet av frågelistor utgjorde de som riktades till skolor och skolelever. Skolorna var också en tacksam målgrupp, för via lärarna nådde man ut till en stor grupp informanter, eleverna. Frågelistorna ”Räkneramsor bland finländska barn” och ”Skoltraditioner” (båda 1986), ”Barns julönskelistor” (1991), ”Skolbarnstraditioner” (1994), ”Berätta om ditt rum – skolbarns heminredning” (1998) och ”Skolbarnens julönskelistor” (2001) är några exempel. Det insamlade materialet visar också hur viktigt det är med kontinuitet och uppföljning vid undersökning av traditioner och kultur, exempelvis hur barnen skriver sina julönskelistor och vad det berättar om förändringar eller likheter i barnkultur vid olika tider. År 1991 svarade 2 227 elever i 36 skolor från hela Svenskfinland på denna frågelista och 2001 sände 15 skolor in 908 önskelistor som svar på ett motsvarande utskick.³³

Inför att Svenska litteratursällskapet firade J. L. Runebergs tvåhundraårsjubileum 2004 sände Folkkultursarkivet ut två frågelistor som handlade om hjältar och hjältedyrkan: ”Runeberg och andra nationella hjältar” och ”Vem är din hjälte?” (2002). Den första listan behandlade Runebergsbilden och synen på hans hustru Fredrika, dvs. hjältebegreppet, medan man i den senare, som skickades ut till högstadier och gymnasier, ställde frågor om t.ex. vilken person som beundras mest, vem som kan kallas hjälte och vad man vet om Runeberg. Av svaren på den första listan kan man bl.a. utläsa att C. G. E. Mannerheim var den som klassades högst som hjälte eller storman och av den andra listan att Runeberg inte hörde till de personer som toppade skolelevernas tio främsta märkesmän eller -kvinnor.³⁴

Traditionsinsamlingen fokuserades också på ämnesområden som kunde kräva snabb uttryckning. Ett bra exempel på en sådan insamling gjordes sommaren 2006 efter att en del av Sibbo kommun införlivats med Helsingfors stad. Annekteringen av en del av hembygden väckte Sibbobornas kampanda. Med specialfrågelistan ”Kommunen i förändring – Sibbofrågan” samlade Folkkultursarkivet snabbt in uppgifter om hur man förhöll sig till annekteringen på båda sidorna, d.v.s. i Sibbo och bland beslutsfattare i Helsingfors. Målet var också att på ett mera allmänt plan dokumentera hemkommunens betydelse för den enskilda individen, en fråga som var aktuell även på många andra orter i Svenskfinland där kommunsammanslagningar diskuterades och genomfördes.³⁵

Under 2008 togs nya kommunikationskanaler via internet och de s.k. sociala medierna i bruk och frågelistorna lades också ut på nätet. Den första insamlingen handlade om Eurovisionens schlagertävling och gav 74 svar.³⁶

Förutom den aktiva insamlingen som Folkkultursarkivets personal bedrev, tog arkivet kontinuerligt emot donationer och gåvor av material. De gav mycket sådant material om olika kulturföreteelser, traditioner, seder och bruk, som av olika skäl lätt hamnade utanför arkivets egen insamling.

Folkkulturarkivet har en omfattande bildsamling med ca 270 000 fotografier. De har kommit till arkivet som dokumentation under fältarbeten allt sedan början av 1900-talet eller som donationer av yrkes- och amatörfotografer. Den gamla allmogekulturen är välrepresenterad i bildmaterialet med byggnadsskick, arbetsredskap och arbetsmetoder, dräktskick och festseder, men fotografierna ger också inblick i borgerliga miljöer med stadshem, familjeliv och fritidsaktiviteter. Geografiskt omfattar bildarkivet hela Svenskfinland, från Karleby i norr till Pyttis i öster. Dessutom finns äldre bildmaterial från t.ex. Viborg och från de gamla svenskbygderna i Estland.³⁷

Bildsamlingarna innehåller många värdefulla donationer såsom bygdefotografen Ida Malmbergs bildsamling från Malax med 5 000 glasplåtar, som avbildar bl.a. hantverk, redskap och arbetsmoment under tidig 1900-tal. En annan betydande bygdefotograf är Karl Henrik Juthback med 2 700 glasnegativ, likaså verksam i Österbotten; hans bildsamling innehåller talrika personporträtt. Många amatörfotografer fotograferade nästan professionellt. Här kan nämnas Alfred Holmström med 1 000 negativ som skildrade borgerligt familjeliv från 1890-talet ända till 1940-talet. En annan självlärd amatörfotograf var Gustaf Sandberg som efterlämnade 900 negativ med bl.a. vyer från Helsingfors från tiden kring sekelskiftet 1900. Ytterligare kan nämnas veterinären Bernhard Åström med en samling på 2 500 negativ som bl.a. skildrar familjelivet.³⁸

Traditionsinsamling i Österbotten

I Österbottens traditionsarkiv inleddes insamlingsverksamheten direkt efter grundandet 1982 kring den österbottniska sågverkstraditionen samt stadstraditioner och lektraditioner i Vasa med omnejd. Med frågelistor, fältarbete och deltagande observationer har man sedan starten samlat in material om bl.a. religiositet och fromhet, semesterresor för skolungdomar, fastlagsfirande, villavslutning och venetiansk afton, för att nämna några exempel.³⁹ Insamlingsverksamheten präglades överlag av en strävan till mångsidig dokumentation av den österbottniska folktraditionen. Särskild uppmärksamhet riktades på insamling och dokumentation av maskeringstraditioner, vilket resulterade i en stor mängd filmat material, fotografier och intervjuer. Materialet sammanställdes bl.a. till utställningar och filmer, som visades på ett flertal orter i Österbotten. Att ordna utställningar var också en betydande verksamhetsform för Österbottens traditionsarkiv, vilket möjliggjorde att arkivet och samlingarna kunde presenteras för en mycket bred publik.⁴⁰

De gamla papprens eller i det här fallet fotografiernas väg till arkivet kan börja som transport i plastkassar. Lars Axén i Kristinestad donerade 2012 sitt fotoarkiv till Österbottens traditionsarkiv. Arkivet omfattar 11 hyllmeter från en decennielång fotografkarriär tillsammans med andras bildsamlingar, bl.a. Kristinestadsfotografen Ina Roos´ unika fotografier från förra sekelskiftet. Till vänster arkivarie Synnöve Svanström från Finlands svenska folkmusikinstitut, hembygdsrådet Lars Axén och amanuens Monica West från Österbottens traditionsarkiv. (Foto Birgitta Eklund-Strang/SLS)

Redan i ett tidigt skede byggde man medvetet upp och upprätthöll kontaktnätet till lokalsamhället och med hembygdsforskargrupper, lokala föreningar, museer och bildningsorganisationer såsom arbetar- och medborgarinstitut. En viktig verksamhetsform var rådgivning i hembygdsforskning samt föredrag i ämnen som stod arkivet nära. Denna verksamhetsform har också hela tiden varit en styrka i arkivets verksamhet, för genom dessa kanaler har man nått ut till lokalbefolkningen och på bästa möjliga sätt kunnat betjäna både den österbottniska allmänheten och forskare.

Det är inte enbart traditionsmaterial som intresserat Österbottens traditionsarkiv, utan också handskrifter, fotografier, föreningsarkiv m.m. har samlats in. Betydande donationer av bildmaterial är t.ex. Erik Hägglunds fotografisamling, som omfattar hela hans långa yrkesliv som landsbygdsfotograf i Österbotten åren 1912–1962. Den unika samlingen består av 40 000 glasnegativ, som arkivet publicerade ett urval av i Blickfång. En tidsresa med Vöråfotografen Erik Hägglund.⁴¹ En annan större bildsamling är pressfotografen Rafael Olins 100 000 fotografier. Han var pressfotograf på Vasabladet 1961–1971 men anlitades även som familjefotograf i Vasa.

Folkmusiken

Insamling och nedteckning av folkmusik har gamla anor i Svenska litteratursällskapets verksamhet. Med ett ökat intresse för folkmusiken i västvärlden och de nordiska länderna under 1960- och 1970-talet skapades en alldeles ny efterfrågan på traditionellt musikmaterial som även hade återverkningar på den folkloristiska verksamheten vid Folkkultursarkivet. Arkivet hade 1966 fått en amanuenstjänst med inriktning på folklore och folkmusik bl.a. för insamling av musik- och dansmaterial, som inlemmades med de tidigare folkmusiksamlingarna. Det att man tog i bruk ny inspelningsapparatur, magnetofonen, bidrog till att allt mer levande musik kunde tas tillvara och bevaras. Folkkultursarkivet gav också ut egna skivor med inspelad folkmusik samt spelade in traditionell spelmansmusik på film.

Digitaliseringen av Finlands svenska folkdiktning påbörjades 2010 och till först gjordes de äldre dansmelodierna, 1 100 menuetter, polskor och polonäser, sökbara på internet. Melodierna, i notskrift och med syntetiserat ljud, kompletterades med nya uppgifter om insamlarna och spelmännen. Därmed gjordes de gamla folkmusiksamlingarna, som tagits tillvara sedan slutet av 1800-talet, tillgängliga för en ny yngre publik och kunskapen om den gamla spelmanstraditionen lever nu vidare på nätet och sprids långt utöver de finlandssvenska språkgränserna.

En betydande förstärkning av verksamheten inom folkmusikområdet skedde 2008 då Svenska litteratursällskapet övertog Finlands svenska folkmusikinstitut. Institutet hade grundats 1978 och ansvarade för en betydande del av den folkmusikaliska insamlingsverksamheten, dokumentationen och forskningen i Svenskfinland. Institutet leddes av fil.dr Ann-Mari Häggman i tre decennier fram till att institutet blev en del av sällskapets arkivorganisation.⁴²

Handskrifter och böcker

Historiska och litteraturhistoriska arkivet

Allmänna arkivet, fr.o.m. 1993 Historiska och litteraturhistoriska arkivet, utökade från 1980-talet framåt sitt arkivmaterial enligt tidigare utstakade insamlingskriterier med person-, familje- och släktarkiv, gårdsarkiv och samfundsarkiv. Materialet togs emot som donationer, gåvor eller depositioner. Allmänna arkivet gav ut en översiktskatalog över sina samlingar 1986. Den ger en bra bild av arkivbeståndet och vilka olika typer av material det bestod av vid denna tid. Katalogen är försedd med en alfabetiskt upplagd förteckning, huvudsakligen med arkivbildarens namn som uppslagsord, samt person-, släkt- och sakregister. Den kompletteras ytterligare med en förteckning över mikrofilmade brev och manuskript. Katalogen upptar 481 förtecknade arkiv (korshänvisningar inte medtagna). Antalet arkiv säger dock inte så mycket om den totala omfattningen av arkivbeståndet, eftersom antalet handlingar i de enskilda arkiven kan variera kraftigt. Vid sidan av omfattande litterära kvarlåtenskaper och släkt- och familjearkiv finns det också små arkiv, som ibland kan bestå av endast ett brev men som ändå har ett eget signum.⁴³

Ett stort arkiv i översiktskatalogen är släkt- och företagsarkivet Wasenius, som donerades till sällskapet 1938. Det innehåller bl.a. brev och handlingar rörande konsul Gustaf Otto Wasenius. Hans affärsverksamhet under 1800-talets första hälft var vidsträckt och innefattade bl.a. en bokhandel, förläggar- och boktryckarverksamhet och papperstillverkning vid Tervakoski bruk, för vilket han var verkställande direktör. Arkivet innehåller 140 arkivenheter eller 16 hyllmeter handlingar. Ett annat omfattande arkiv är släkten Nybergs arkiv. De första handlingarna togs emot 1979, och efter det har släktarkivet vuxit med flera tillägg så att det i dag består av 108 arkivenheter eller 10 hyllmeter. Det är ett typiskt släktarkiv i vilket ingår främst brev, olika slag av manuskript samt handlingar av personlig karaktär. Materialet omfattar ett sjuttiotal släktmedlemmar. Arkivet är även intressant i ett annat sammanhang, för den Nybergska släkten knöts genom giftermål till släkten Topelius, och arkivet innehåller korrespondens med olika medlemmar av familjen Topelius, bl.a. brev av Zacharias Topelius.⁴⁴

Följande uppställning visar de arkiv på mer än tio hyllmeter material som Historiska och litteraturhistoriska arkivet har tagit emot efter 1985. Arkiven presenteras med arkivbildarens namn, året de donerades till sällskapet och omfattning i hyllmeter:45

Föreningen Konstsamfundet (1989) | 22
Henrik Grönroos (1995) | 10
Jarl Gallén (1997) | 20
Oscar Parland (1998) | 20
Stensböle gård (1998) | 26
Petter Forsström (1999) | 10
Svenska handelshögskolans studentkår (2001) | 13
Högvalla seminarium (2003) | 11
Vivica Bandler (2004) | 26
Lilla teatern (2005) | 21
Söderström & C:o förlag (2005) | 26
Monica Schildt (2006) | 10
Svenska Teatern (2009) | 220

Statistiken är intressant, för den visar att alla större arkiv över tio hyllmeter, förutom Wasenius och Nybergska släktarkiven som redan behandlats, har tagits emot under de senaste två decennierna, främst i slutet av 1990-talet och under 2000-talet.⁴⁶ Det kan delvis förklaras med att sällskapet 1998 flyttade in i ett nytt hus och därmed fick nya ändamålsenliga och tillräckliga arkivutrymmen. Arkiv som togs emot under denna period utgör t.o.m. en tredjedel av hela arkivbeståndet räknat från sällskapets grundande 1885 till 2010.

Historiska och litteraturhistoriska arkivets accessionskatalog för 1985–2010 visar att det under denna period registrerades 540 arkiv. Det finns också lika många registrerade poster för tillägg till äldre samlingar.⁴⁷ Vilka typer av arkiv har man då tagit emot? Vid en närmare genomgång av katalogen kan man få fram fyra grupper. Den största gruppen består av person-, familje-, släkt- och gårdsarkiv (40 procent), därefter följer författare, konstnärer, kulturpersoner och vetenskapsmän samt gruppen föreningar, organisationer och företag. Gruppen övriga består av mindre donationer, som kan omfatta endast några få brev eller annat material, som inte kan räknas som arkivhelheter. Grupperingen är inte absolut, utan endast riktgivande för vilka olika slag av arkiv Historiska och litteraturhistoriska arkivet tagit emot och hur de fördelas på de givna kategorierna. Det framgår också vilka målgrupper som är viktiga för arkivet att bevaka och upprätthålla kontakter med.

Från pappershögar till ett uppordnat och förtecknat arkiv. Utan denna ”förädlingsprocess” har forskarna och allmänheten svårt att använda arkivet, åtminstone är det mycket mer arbetsdrygt. Processen börjar egentligen redan då arkivarierna utifrån SLS arkivs insamlingspolicy överväger vilka arkiv som ska tas emot. Forskarna ser endast slutresultatet. Till vänster arkivmaterial i mottagningsrummet, nedan arkivarie Maria Miinalainen som ordnar upp och förtecknar material. (Foto Janne Rentola/SLS)

I gruppen författare, konstnärer, kulturpersoner och vetenskapsmän ingår arkivbildare som har varit verksamma inom många olika kultur- och vetenskapsområden. En sådan arkivbildare är Nils Erik Wickberg, som verkade som arkitekt, professor, författare, konstnär och kompositör.⁴⁸ Andra arkivbildare inom denna grupp är författaren Tito Colliander och konstnären Ina Colliander, författaren Bo Carpelan, psykiatrikern och författaren Oscar Parland, juristen och polarfararen Christer Boucht, skulptören Walter Runeberg, konstnären Ellen Thesleff, historieprofessorn Jarl Gallén, paleontologen Björn Kurtén och zoologiprofessorn Pontus Palmgren m.fl.⁴⁹

Till gruppen person-, familje-, släkt- och gårdsarkiv räknas också s.k. ”vanliga människors” arkiv. Nästan hälften av de registrerade arkiven hör hit. De flesta är enskilda personers, familjers eller släkters arkiv. Av släkterna kan nämnas Godenhjelm, Strömborg, Schybergson och Aminoff⁵⁰ och av gårdsarkiven Stor-Sarvlaks, Stensböle, Irjala och Wirdois.⁵¹ Herrgårdarna utgör en speciell grupp och har länge ingått i arkivets medvetna satsning att dokumentera och ta tillvara herrgårdskultur i det svenska Finland. Historiska och litteraturhistoriska arkivet har 2010 tillsammans med biblioteket och fyra externa samarbetspartner påbörjat en inventering av herrgårdsarkiv, och avsikten är att kartlägga herrgårdarnas arkiv- och boksamlingar och bistå innehavarna med sakkunskap om hur man tar hand om detta värdefulla kulturarv.⁵²

Bland registrerade föreningar, organisationer och förlag hittas bl.a. Nordenskiöld-samfundet i Finland och Societas pro Fauna et Flora Fennica samt Föreningen Konstsamfundet inklusive Amos Andersons privata arkiv, Högvalla seminarium, Finlands svenska författareförening och bokförlaget Söderströms & Co.⁵³ Teaterhistoriska arkiv har blivit en ny betydande grupp av arkivbildare under de senaste åren, särskilt i och med att Svenska Teaterns arkiv togs emot hösten 2009. Med sina 220 hyllmeter är det också det största arkiv som någonsin donerats till Historiska och litteraturhistoriska arkivet. Arkivmagasinet på Riddaregatan 5 räckte inte längre till utan materialet placerades i hyrda utrymmen i Riksarkivets arkivdepå vid Broberget i Kronohagen. Svenska Teaterns arkiv är redan i sig ett mycket värdefullt arkiv med avseende på såväl den finlandssvenska som den nationella teaterhistorien. Tillsammans med Lilla teaterns och Vivica Bandlers arkiv bildar de en betydelsefull teater-, konst- och kulturhistorisk helhet som berör både inhemsk och nordisk bildningshistoria och kultur.⁵⁴

Historiska och litteraturhistoriska arkivet har även bedrivit insamling på eget initiativ genom olika kampanjer med vilka man sökt material kring något specifikt ämne eller någon företeelse som för forskningen har varit viktig att täcka. Ett exempel på aktiv insamling av arkivmaterial på senare tid är projektet Författare i aktionsgrupper – den finlandssvenska kvinnorörelsen, som startade hösten 2004. Syftet har varit att ta tillvara arkivmaterial som uppkom i samband med framväxten av den finlandssvenska kvinnorörelsen under 1970-talet. Inom rörelsen grundades flera kvinnogrupper med bl.a. författare och skribenter i spetsen.

Det krävs både diplomatisk finkänslighet och skicklighet att förhandla med ägare av privata papper så att alla parter är tillfreds med de villkor som sedan stipuleras i donationsavtalet. Här gör förste arkivarie Petra Hakala (t.h.) 2011 ”hembesök” hos Karin Hoving i Halmstad, Sverige. Karin Hovings morfarsfar var affärsmannen Victor Hoving (1877–1970), bl.a. känd som författare till flera betydande industrihistoriker i Finland. Han hade i ett brev till SLS bl.a. uttryckt sin önskan om att få donera ”familjepapper av olika slag, hänförande sig till släkten Hovings liv i Finland”. Han hänvisade bl.a. till att man inte bör ”åvälva sina efterkommande skyldigheter och bördor som de har svårt att komma till rätta med”. (Foto Mikael Korhonen/SLS)

Insamlingskampanjen var helt i överensstämmelse med arkivets insamlingspolicy med bl.a. författare som en viktig målgrupp. Samtidigt var den ett försök att samla in dokumentation om en rörelse i vardande, som tillkom under mycket spontana och oorganiserade former. Det kan vara intressant att notera att den första reaktionen på arkivets upprop inte kom från den feministiska kretsen, utan det var Mansgruppen Adam, verksam mellan 1975 och 1982, som ville överlämna sitt gamla arkiv för säker förvaring. Gruppens syfte hade varit att granska och analysera mansrollen ur olika perspektiv, bl.a. mannens ställning i samhället och familjen. Det var i princip samma problematisering av könsrollen som den feministiska kvinnorörelsen kämpade med och på så sätt kompletterar mansgruppens arkiv det feministiska materialet. Inom projektet samlades bl.a. in material från Marxist-feministgruppen i Helsingfors. Samtidigt överlät Kvinnoskribentgruppen i Österbotten och Författarnas andelslag sina arkiv till i Österbottens traditionsarkiv i Vasa.⁵⁵

Stor-Sarvlaks gårdsarkiv

Stor-Sarvlaks gårds arkiv kom som en donation till Svenska litteratursällskapet och för förvaringen av arkivet skapades en speciell lösning. Friherre Ernst von Born och hans hustru Alix von Born donerade 1953 i sitt inbördes testamente äganderätten till Stor-Sarvlaks gård till Svenska litteratursällskapet. Änkan Alix von Born överlät 1967 även gårdens besittnings- och nyttjanderätt till sällskapet, med samma villkor att gården skulle förvaltas till förmån för Svenska kulturfonden och att ”Sarvlax huvudbyggnad ska bevaras och underhållas i sitt nuvarande skick med möbler och husgeråd samt med konstverk, arkiv, bibliotek, samlingar mm., vilka skola stå till disposition för Sarvlaxägarnas släkt, för forskare och andra intresserade”. Ett förvaltningsorgan, som bestod av tre medlemmar varav en representerade Svenska litteratursällskapet, tillsattes för tillsynen av godsekonomin.⁵⁶

Testamentets formulering om att arkivet och biblioteket skulle bevaras och underhållas förpliktade sällskapet att säkerställa förvaringen och tillgängligheten av materialet. Det fanns en översiktskatalog över Stor-Sarvlaks gårds arkiv men den var bristfällig och gav inte en tillräckligt detaljerad bild över arkivbeståndet. År 1976 påbörjades en inventering av arkivet. Det var ett stort och långvarigt projekt som utfördes av Allmänna arkivet. Arkivmaterialet transporterades i olika etapper till Helsingfors och efter genomgång returnerades det till gårdsarkivet. Samtidigt genomfördes en noggrann inventering och katalogisering av bibliotekets samlingar. En stencilerad katalog över det värdefulla och bokhistoriskt intressanta bokbeståndet utgavs likaså. Genom Museiverkets försorg katalogiserades även värdeföremål och övrigt lösöre i huvudbygganden.⁵⁷

Gårdsarkivet förvarades i huvudbyggnadens källarvalv, som visserligen var någorlunda brandsäkert men även hade en del uppenbara brister, bl.a. var risken för översvämningar och vattenskador stora, tillgången till arkivet var besvärlig p.g.a. trånga och branta trappor och ventilationssystemet var otillfredsställande. Källarvalvet var inte heller lämpligt för forskare. Flera olika alternativ för säkrare utrymmen lades fram, men någon tillfredsställande lösning fanns egentligen inte i huvudbyggnaden eller i någon av de närbelägna byggnaderna. Även tanken om att gårdsarkivet skulle förvaras vid Allmänna arkivet i Helsingfors framfördes, men det ansågs strida mot donationsavtalet enligt vilket arkivet skulle förbli på gården. Efter flera förhandlingar mellan Stor-Sarvlaks förvaltningsråd, styrelsen för Svenska litteratursällskapet och dåvarande åbon Henrik V. A. Heikel beslöt man uppföra en helt ny byggnad enbart för arkivmaterialet. Det nya arkivet, som placerades avskilt från huvudbyggnaden och gårdsplanen, färdigställdes i början av 1987 varefter arkivalierna i Helsingfors och i slottets källare flyttades dit. Det nya arkivhuset fyllde kraven på säker förvaring och där fanns även arbetsplatser för forskare. Forskarbetjäningen och skötseln av Sarvlaks arkiv har av rent praktiska skäl skötts av Historiska och litteraturhistoriska arkivet.⁵⁸ Gårdsarkivet består av 55 hyllmeter material med bl.a. 2 300 fotografier, gamla kartor och ritningar samt brevsamlingar ända från 1600-talet. De äldsta handlingarna är från 1500-talet.

Formulerad insamlingspolicy

De arkiv som tagits emot under olika tider har inte valts ut slumpmässigt, utan det har funnits mer eller mindre uttalade motiveringar för att de har sin plats i sällskapets arkiv. Insamlingen har styrts av sällskapets syftesparagraf ”att samla, bearbeta och offentliggöra vittnesbörden om den svenska kulturens uppkomst och utveckling i Finland”. Detta syfte har dock tolkats lite på olika sätt under olika tider vilket också återspeglas i det material som införlivats i Historiska och litteraturhistoriska arkivet. Insamlingen har mer eller mindre styrts av idéer och tankar om sällskapets uppgift och roll i samhället. För äldre tider kan man finna klara ideologiska ställningstaganden, bl.a. nationella. Insamlingen under de senaste årtiondena har inte på samma sätt haft så klart uttalade utgångspunkter, låt vara att den svenska befolkningen och kulturen i sin helhet och allt vad däri inbegriper har varit vägledande för all insamlingsverksamhet.

Konkret styrdes insamlingen av de reglementen som sällskapets styrelse fastställde för Historiska och litteraturhistoriska arkivet. Reglementet från 1975 (§ 2) formulerade syftet på följande sätt: ”Arkivet tjänar sällskapets syfte att insamla vittnesbörden om den svenska kulturen i Finland. Arkivet har till uppgift att insamla, ordna, bevara och för forskningen och allmänheten tillhandahålla brev och handlingar av historisk och litterär art. Arkivet söker särskilt beakta idé- och lärdomshistoriens, personhistoriens och litteraturvetenskapens behov.” För tjänsten som arkivamanuens krävdes akademisk examen i något historiskt eller litteraturhistoriskt ämne vilket motsvarade de intresseområden som var centrala för sällskapet: historia och litteratur. Arkivets uppgifter och personalens kompetenskrav kvarstod så gott som oförändrade i de följande reglementena. Reglementet från 2006 nämner samma insamlingsområden, men med ett tillägg att insamlingen gäller också ”dessa sektorer närstående ämnesområden av en mer allmän kulturhistorisk karaktär”. I praktiken har det visat sig att insamlingen har behövt breddas för att fånga in även sådant material som tidigare nödvändigtvis inte tagits emot, men som har ansetts vara viktigt och kompletterande med avseende på forskningen i den svenska kulturen i Finland, t.ex. Högvalla seminariums arkiv.

En ny insamlingspolicy för Historiska och litteraturhistoriska arkivet fastställdes av styrelsen i september 2004.59 Det var nu första gången som arkivets insamlingsverksamhet och målet för insamlingen definierades och avgränsades i detalj. Insamlingspolicyn tolkades som en programförklaring eller en plan som identifierade vad slags arkivmaterial arkivet var intresserat av och de förhållanden som påverkade åtkomsten av sådant material. Det här innebar bl.a. att arkivet aktivt skulle följa med de centrala målgrupperna och reagera på förändringar och utvecklingstrender som var viktiga att få dokumenterade för forskningen. Där är feministprojektet är ett bra exempel. Den utåtriktade kontaktskapande verksamheten mot definierade målgrupper lyftes särskilt fram.

En allmän utgångspunkt var att insamlingspolicyn skulle beakta tidigare prioriteringar och nuvarande insamlingspraxis, både vad gällde kontinuitet och förnyelse i arkivmaterialet. Man skulle fylla på det äldre arkivmaterialet och således säkerställa dokumentationen av förändringsprocesser. Samtidigt skulle man aktivt söka nya aktuella insamlingsområden som bedömdes viktiga för den framtida forskningen. Vid val av inriktning för insamlingen kunde också sällskapets övriga sektorers och deras intressen vara ett kriterium, t.ex. forskningssektorns behov av källmaterial. En förutsättning för effektiv insamlingspolicy var att arkivbeståndet kontinuerligt analyserades och att insamlingen skulle täcka alla definierade målgrupper med beaktande av geografisk spridning, historiska perioder och temaområden. Det var likaså viktigt att känna till om det fanns liknande material i andra arkivinstitutioner för att förhindra onödig konkurrens och överlappningar. Samarbetet med Riksarkivet, handskriftssamlingen vid Åbo Akademis bibliotek, Helsingfors universitetsbiblioteks (senare Nationalbibliotekets) handskriftsavdelning, Finlands Riddarhus och Svenska centralarkivet och andra privata centralarkiv samt arkiv av lokalhistorisk karaktär fastställdes vara av särskild betydelse för Historiska och litteraturhistoriska arkivet.

Den insamlingspolicy som skapades för Historiska och litteraturhistoriska arkivet låg senare till grund för ny gemensam policy som antogs 2011 och som omfattade hela SLS arkiv, alla arkivenheter, både i Helsingfors och i Vasa. Med denna övergripande insamlingspolicy fastställdes insamlingen och dokumentationen att omfatta en så bred och heltäckande bevakning som möjligt av den svenska befolkningen och dess kultur och historia i Finland.⁶⁰

SLS forskningsarkiv

När sällskapets forskningsverksamhet kraftigt expanderade under 2000-talet, framför allt genom satsningen på stora fleråriga forskningsprojekt, uppstod frågan hur man skulle ta tillvara det nya forskningsmaterialet. Från tidigare fanns inte fastställda principer eller regler för hanteringen av detta slags källmaterial, utan det blev hos forskaren efter att projektet avslutats. Med de nya forskningsprojekten uppstod det en hel del nytt material som belyste den svenska kulturen och den svenskspråkiga befolkningens historia och kultur i Finland och som kunde återanvändas i senare forskning eller ge upphov till ny forskning. Det ansågs därför viktigt att detta material samlades centralt så att det inte bara försvann då projekten tog slut. För detta ändamål grundades i november 2007 SLS forskningsarkiv som administreras av Historiska och litteraturhistoriska arkivet. Ett avtal görs upp med forskaren eller forskarna när ett projekt inleds och i det formuleras villkoren för vad som ska ske med källmaterialet. Forskarna har upphovsrätt till forskningsresultaten men i egenskap av finansiär äger sällskapet det insamlade materialet. Det är både i sällskapets och i forskarnas intresse att materialet, t.ex. databaser och annat motsvarande elektroniskt material, förvaras säkert och att det hålls tillgängligt. Svenska litteratursällskapet var en av de första organisationer i Finland som skapade ett forskningsarkiv med regler och anvisningar för hur man ska hantera och långtidsförvara forskningsmaterial.⁶¹

Svenska litteratursällskapets bibliotek

Tillkomsten och utvecklingen av Svenska litteratursällskapets bibliotek fram till 1980-talet finns ingående beskrivet i sällskapets historik.⁶² Bibliotekets placering är förknippat med arkivets flyttning till Sörnäs strandväg och därefter till Riddaregatan. I samband med den senare flyttningen gavs bibliotekets boksamlingar särskild uppmärksamhet då en långvägg i auditoriet reserverades för bokskåp i två våningsplan. De specialbyggda bokskåpen inrymmer bl.a. bibliotekarie Arne Jørgensens samling och Jarls Pousars bokbandshistoriska samling samt sällskapets skriftserie.

Fil.mag. Jarl Pousar, känd bibliofil och bibliotekarie vid Bytescentralen för vetenskaplig litteratur, donerade 1997 sin mycket värdefulla samling till sällskapet. Samlingen utgör en rik källa för den bokhistoriska forskningen. Den omfattar 90 hyllmeter och innehåller ca 2 500 volymer med ca 3 000 titlar i varierande ämnen. De äldsta banden är inkunabler från 1400-talet. Pousars samlarintresse riktade sig speciellt på förlagsband och samlingen innehåller exemplar med vacker typografi, ovanlig proveniens och böcker med en speciell bokhistorisk eller litteraturhistorisk betydelse.⁶³

En annan betydande och på många sätt speciell donation från 2005 är Söderströms boksamling. Den innehåller all den inhemska skönlitteratur och bl.a. en del läroböcker som utkommit på Söderströms & Co:s förlag ända sedan första utgåvan 1891. Samlingen kompletteras kontinuerligt med nyutgivna böcker. I samband med donationen överläts även förlagets arkiv, 25 hyllmeter med bl.a. korrespondens med författare 1891–1994, till Historiska och litteraturhistoriska arkivet. Söderström & Co:s bokutgivning och arkiv bildar en helhet som på ett betydande sätt bidrar till forskning i svensk förlagshistoria i Finland. Samtidigt är donationen ett bra exempel på samarbetet mellan biblioteket och arkivet.

Ett annat exempel på gemensamma intressen för biblioteket och arkivet är arkitekten och författaren Nils Erik Wickbergs efterlämnade skriftliga kvarlåtenskap och böcker, som donerades till sällskapet 2003. Biblioteket fick ta emot 170 volymer närmast skönlitteratur och Historiska och litteraturhistoriska arkivet tog emot Wickbergs privatarkiv. Därtill fotodokumenterades hans hem för eftervärlden innan bostaden såldes och kvarlåtenskapen fördelades mellan olika institutioner enligt hans testamente.⁶⁴ En särskild tyngdpunkt i bibliotekets verksamhet är att samla verk av finlandssvenska modernister samt verk av författare vars arkiv finns i Historiska och litteraturhistoriska arkivet. I båda avseendena bidrog Wickbergs boksamling till en utökning av bokbeståndet vid sällskapet.

En annan betydande boksamling som biblioteket tagit emot under de senare åren är Topeliussamlingen, som 2003 donerades av industrirådet Henrik Nyberg, son till sällskapets tidigare arkivarie, fil.dr Paul Nyberg. Familjen Nyberg är ättlingar till Zacharias Topelius i direkt nedstigande led. Boksamlingen innehåller ca 1 000 katalogiserade volymer med främst böcker av Zacharias Topelius, men även antologier, litterära kalendrar, läseböcker, tidskrifter och andra tryckalster i vilka det ingår texter av Topelius. Samlingen innehåller även litteratur om Topelius och hans verksamhet samt en del tidskrifter och småtryck. Ytterligare en betydande donation är Henrik Grönroos boksamling från 1997 med 740 volymer, som i huvudsak innehåller litteratur om bokväsen, litteratur- och lärdomshistoria. Även psykiatern och författaren Oscar Parlands och hans hustrus, översättaren och kritikern Heidi Parlands bibliotek från 1998 med ca 2 000 volymer, huvudsakligen skönlitteratur samt konst- och litteraturhistoria, utgör en fin boksamling.

De bok- och kulturhistoriskt och vetenskapligt betydelsefulla specialsamlingarna kan sägas utgöra kärnan i biblioteks bokbestånd och de bildar tillsammans en helhet som ytterligare förstärker sällskapets profil som litterärt sällskap. Att ta hand om och vårda specialsamlingarna kräver kunskap och expertis i bokhistoria, vilket är ett centralt och klart uttalat mål för bibliotekets verksamhet. Svenska litteratursällskapets bibliotek har status som vetenskapligt specialbibliotek och erbjuder litteratur för forskning som berör sällskapets olika verksamhetssektorer och intresseområden. Biblioteket bevakar den litterära finlandssvenska bokutgivningen och betjänar såväl forskare som allmänheten med litteratur om och kring finlandssvenska författare. Anskaffningen sker genom köp, byten och donationer.

Bibliotekets anskaffningspolicy inriktar sig bl.a. på finlandssvensk skönlitteratur såsom prosa, lyrik och drama inklusive barn- och ungdomslitteratur samt essäsamlingar. Speciella tyngdpunkter är verk och översättningar av finlandssvenska modernister och litteratur av sådana författare, vilkas arkiv finns i Historiska och litteraturhistoriska arkivet. Intresset riktas även på personhistorisk litteratur av och över finlandssvenska författare och kulturpersoner: memoarer, dagböcker, brevutgåvor och biografier. Till anskaffningen hör också litterära och kulturhistoriska tidskrifter samt vetenskapliga utgåvor kring finlandssvenska författare och deras författarskap.

I biblioteket ingår också litteratur som betjänar sällskapets anställda men även forskare inom etnologi och folkloristik, Finlands historia med särskild tyngdpunkt på kultur- och lokalhistoria, svenska språket, bokhistoria och bokkonst. I forskarsalen, som samtidigt fungerar som ett handbibliotek, erbjuder biblioteket olika standardverk samt böcker i idé- och lärdomshistoria, arkivvetenskap, bokväsen, biblioteksvetenskap och informationsförvaltning samt bibliografier, matriklar, lexikon, encyklopedier. Under de senaste åren har biblioteket satsat särskilt på att effektivera informationssökningen och betjäningen via nätet.⁶⁵

Ny teknik tas i bruk

Redan i ett tidigt skede, i mitten av 1980-talet, diskuterades möjligheten att registrera arkivmaterialet och samlingarna med hjälp av den nya datatekniken och det dröjde inte heller länge innan man började indexera materialet och katalogisera samlingarna med hjälp av s.k. person- eller mikrodatorer.⁶⁶ Den första datorn av märket Kaypro 4 inköptes 1985. Den hade ett centralminne på 64 kb och en diskettstation med hjälp av vilken informationen lagrades. Det här var upptakten till datoriseringen av arkivets förtecknings- och indexeringsarbete. Tre år senare bestod datorutrustningen redan av fem apparater, bl.a. en Osborne 5, som hade införskaffats med statliga medel, de övriga var inköpta med sällskapets egna medel. En dator fanns på Österbottens traditionsarkiv.⁶⁷ Datoriseringen skedde snabbt och datorerna blev oumbärliga arbetsredskap i det dagliga arkivarbetet.

Datorerna togs snart i bruk för registrering av bildmaterial. Fotograferandet var en mycket använd dokumentationsmetod för arkivets tjänstemän, och betydelsen av det fotografiska materialet i insamlingsarbetet var viktigt. Antalet fotografier i Folkkultursarkivets bildarkiv, vars äldsta fotografiska samlingar var från sekelskiftet 1900, ökade betydligt dels som en följd av arkivets egna fotodokumenteringsexkursioner, dels genom inkomna fotodonationer samt bilder som avfotograferades och återlämnades till ägaren. Denna verksamhet ökade med tiden så att man i mitten av 1970-talet inrättade en fotostudio med mörkrum vid arkivet. Sedan mitten av 1970-talet hade arkivet en anställd fotograf/ritare, som hade hand om kundernas bildbeställningar.⁶⁸

Under slutet av 1980-talet beräknades det fotografiska materialet omfatta 100 000 bilder. Årligen kunde antalet fotografier som infördes i bildarkivet uppgå till flera tusen. Det var både tidskrävande och besvärligt att administrera och hantera en så stor mängd bilder, och en sökning gav ofta ett mycket otillfredsställande resultat. Sökning och registrering i det tidigare manuella systemet förutsatte positivkopior med nödvändig indexering och information om bilderna. Det här hade varit ett stort arbete som pågått i åratal: fotografierna klistrades upp på kartong, försågs med nödvändig information och placerades slutligen in på rätt plats i bildarkivet.⁶⁹

För att underlätta och effektivera användningen av bildarkivet undersöktes möjligheterna att ta i bruk automatisk databehandling och skapa ett effektivt söksystem för bildmaterialet. Datoriseringen av det fotografiska materialet påbörjades 1989. Man satsade på ett inhemskt bildarkiverings- och hanteringssystem kallat FINSCA. Den bestod av tre moduler: text-, bildarkiverings- och bildediteringsprogram, som tillsammans kallades för det ”digitaliska bildarkivet”. Bilderna digitaliserades med hjälp av videokamera och senare med skanner. För bildregistreringen utarbetades en egen tesaurus utifrån sakord som användes inom Folkkultursarkivet och den blev nyckeln till sökning i bildarkivet. Datoriseringen innebar nya rutiner, bl.a. föll framställningen av positiv för bildarkivet bort. Arkivpersonalen var länge sysselsatt med inmatning av bildtexter och klassificering av bilder. Sällskapets arkiv var en av de första institutionerna i landet som införde datorisering eller digitalisering av bildmaterial, bl.a. Åbo Akademi och Helsingfors universitet hade tagit i bruk samma system.⁷⁰

Redan i ett tidigt skede följde man med den nya datatekniken och hur den togs i bruk inom andra arkiv. Dataregistrering av handskriftsamlingarna och det inspelade materialet vid Folkkultursarkivet påbörjades på allvar 1992 med att databaser skapas för det etnologiska och folkloristiska materialet. Även bandkatalogen och meddelarregistret infördes i databaser. Senare tillkom en del specialregister såsom en databas över ordspråk. Allmänna arkivet inledde likaledes vid samma tid planeringen för ett dataregistreringssystem, som skulle göra det snabbare och effektivare att söka i arkivets stora informationsmängder. Några år in på 2000-talet var arkivens och bibliotekets samlingar datoriserade och huvudkatalogerna var till största delen tillgängliga och sökbara för kunder via SLS webbplats.⁷¹

Digitalisering av arkivmaterial

Arkivmaterialet var fram till 2000-talet i huvudsak pappersbaserat. Ljudet var lagrat på magnetband och det fotografiska materialet bestod av allt från äldre sällsynta dagerro- och ambrotypier till glasplåtar, nitratnegativ och pappersfotografier samt diapositiv. Till arkivmaterialet räknades även filmmaterial och videoinspelningar på magnetband. Arkivvården gick främst ut på att säkerställa det ömtåliga materialets fortbestånd genom att förvara det i ändamålsenliga och lämpliga arkivutrymmen med maskinell reglering av temperatur- och luftfuktighet. Mikrofilmning och konservering av handlingar hörde också till rutinerna. Den snabba datatekniska utvecklingen och den hastigt ökande mängden information som skulle tas tillvara ställde emellertid arkivet inför nya utmaningar. Vad skulle man göra med det digitala materialet och framförallt hur skulle det förvaras för långa tider framåt? Det var både en datateknisk fråga och en kostnadsfråga: apparatur och programvara var dyra och de föråldrades också i snabb takt och måste förnyas. Problemet gällde inte i första hand material som hade skannats in bl.a. av säkerhetsskäl eller att göra handlingar lättare tillgängliga via datorer, eftersom originalhandlingarna fanns kvar. Den största utmaningen utgjorde sådant material som uppkommit enbart i digital form, som skulle förvaras för mycket långa tider framåt och göras tillgängligt för forskare. Det gällde såväl texter, digitala fotografier och bilder som ljud och rörliga bilder.

Digitaliseringen som påbörjats under 1990-talet ökade kraftigt vid övergången till 2000-talet. En av de första stora utmaningarna var att säkerställa bevarandet av folkminnes- och dialektmaterialet, som sedan 1900-talets början inspelats på fonografrullar, lackskivor, rullband och magnetband, och författarintervjuer. Magnetband hade tagits i bruk för intervjuer och inspelningar i början av 1950-talet. Banden måste spolas om med jämna mellanrum för att fördröja en ofrånkomlig avmagnetisering vilket på sikt innebar att denna mycket värdefulla helhet av inspelat traditions- och språkmaterial skulle gå förlorat. Inom projektet Rädda det finlandssvenska ljudet, som inleddes år 2000, överfördes ca 4 000 magnetband eller 5 000 timmar inspelat ljudmaterial till digitalt format på cd-skivor. Projektet avslutades 2002 och då hade allt ljudmaterial vid Folkkultursarkivet, Språkarkivet, Historiska och litteraturhistoriska arkivet och Österbottens traditionsarkiv digitaliserats. I takt med att kostnaderna för den datatekniska utrustningen gick ned och minneskapaciteten för datorerna ökade, överfördes ett par år senare ljudet från cd-skivorna till hårdskiva och s.k. LTO-databand, vilka ansågs vara en säkrare förvaringsform.⁷²

Digitalisering har blivit allt viktigare för att säkerställa förvaring och hantering av arkivhandlingar och framförallt att göra materialet tillgängligt för forskningen och allmänheten över nätet. Exempelvis Språkarkivets alla 976 ortnamnskartor har blivit digitaliserade och kan nu studeras i forskarsalen. På bilden t.v. går förste arkivarie Pamela Gustavsson igenom kartsamlingen i arkivmagasinet i SLS hus på Riddaregatan 5 och förbereder materialet för digitalisering och t.h. studeras en digitaliserad karta mot originalet. (Foto Janne Rentola/SLS)

Samtidigt med digitaliseringen av ljudbanden producerade arkivet hela tiden nytt eget intervjumaterial som måste tas om hand. Vid intervjuer övergick man till s.k. minidiskar, senare skivspelare på hårddisk, som ersatte de tidigare magnetofonerna. Enbart Språkarkivets stora projekt Spara det finlandssvenska talet, som genomfördes 2005–2008, resulterade i drygt tusen timmar nytt digitalt ljudmaterial. I samband med projektet testades nya digitala förvaringsmetoder, inspelningsteknik och apparatur och en medieteknisk expert anställdes för att ta hand om materialet. Historiska och litteraturhistoriska arkivet tog i samband med donationer emot ljudband, kassetter, disketter och cd-skivor, som måste konverteras för att göras tillgängliga för användning.

Andra större digitaliseringsprojekt som genomfördes eller påbörjades under början av 2000-talet var digitaliseringen av brev av Albert Edelfelt (1 200 brev), kartor i ortnamnssamlingarna (990 st.), Erik Hägglunds bildsamling (40 000 fotografier, glasplåtar) och Jarl Pousars bokhistoriska samling (2 900 titlar). Ett betydande projekt som startade 2009 vid Folkkultursarkivet var digitaliseringen av delar av Finlands svenska folkdiktning. Våren 2010 öppnades en egen webbplats där det är möjligt att lyssna på äldre dansmelodier med menuetter, polskor och polonäser samt ladda ner notstycken. Samtidigt presenterade Språkarkivet på nätet en samling med inofficiella stadsnamn. Historiska och litteraturhistoriska arkivet satsade på s.k. författarporträtt med digitaliserade urval ur handskrifter, fotografier, dikter m.m. Trenden var klar och satsningarna på att göra arkivmaterialet känt och tillgängligt på nätet har bara ökat med tiden.

Under åren 2009 och 2011 genomförde SLS arkiv en massdigitalisering av arkivmaterial i en aldrig tidigare upplevd omfattning. Digitaliseringen möjliggjordes med statsmedel, som Undervisnings- och kulturministeriet anslog till minnesorganisationer i syfte att digitalisera och säkerställa förvaringen av det nationella kulturarvet i det planerade Nationella digitala biblioteket. Med betydande statsunderstöd kunde arkivet dels med köptjänster, dels med extra, avlönad arbetskraft digitalisera bl.a. allt äldre filmmaterial, tiotusentals fotografier, handskrifter, ritningar, kartor m.m. Vid samma tid, 2008, grundades det digitala arkivet Arkiva, för att enkom ta hand om det digitala materialet, säkerställa långtidsförvaringen, tillhandahålla digitalt material för kunder och föra ut det på nätet via sällskapets webbplats.⁷³

Trygg förvaring av arkivalier

Arkivmagasin

Folkkultursarkivet verkade från 1969 vid Fabiansgatan 7, där även språkavdelningen fanns tillsammans med svenska byrån för Forskningscentralen för de inhemska språken. År 1976 fick också Allmänna arkivet ett rum vid Fabiansgatan 7. För förvaringen av traditions- och språkmaterialet hade man inrett ett speciellt utrymme, som hade godkänts av Riksarkivet och som fyllde krav på tillräcklig brandsäkerhet. Det var bl.a. försett med brandsäkra dörrar. Enligt ett skriftligt avtal mellan Helsingfors universitetsbibliotek och sällskapet förvarades Allmänna arkivets arkivmaterial tillsammans med bibliotekets handskriftssamlingar vid Högbergsgatan 37. De flyttades 1978 till universitetets förvaltningsbyggnad vid Regeringsgatan 8, där man för sällskapet, enligt ett förnyat avtal från 1992, garanterade 500 hyllmeter förvaringsutrymme.⁷⁴ Sedan början av 2000-talet förvaras arkivmaterialet i universitetsbibliotekets huvudbyggnad vid Unionsgatan.

Forskningscentralen för de inhemska språken planerade 1986 en flyttning av sin verksamhet till Alberga. Inom sällskapets styrelse oroade man sig för vilka konsekvenser detta skulle ha för den helhet som Forskningscentralen och språkavdelningen upprätthöll och för samarbetet. Man befarade även höjda hyreskostnader för lokaliteterna ifall de steg till en nivå som staten inte skulle ersätta.⁷⁵

Flyttplanerna förverkligades emellertid inte denna gång, men redan ett par år senare, 1988, aktualiserades frågan på nytt då Forskningscentralen flyttade till Partek Ab:s tidigare kontorshus vid Sörnäs strandväg 25. Sällskapets arkiv erbjöds samtidigt nya utrymmen i samma hus, och efter en viss tvekan och diskussioner om alternativa lösningar accepterade styrelsen till slut erbjudandet med motiveringen att det var viktigt att garantera samhörigheten med Forskningscentralens svenska byrå även i framtiden. Flyttningen var klar under hösten 1988 och arkivet disponerade över kontorshusets tredje våning samt över ett specialbyggt arkivmagasin på 90 kvadratmeter. Säkerhetsnivån för förvaringen av arkivalier ökade betydligt. Handskrifterna förvarades åtskilda från fotografi- och bandmaterialet, och för transporter av arkivalier installerades en särskild materialhiss. Därtill stod separata forskar- och mötesrum till både kundernas och personalens förfogande. Biblioteket inreddes till forskarsal och försågs med elektronisk övervakning. Invigningen av de nya utrymmena skedde den 2 november 1988.76

Lämpliga lokaliteter för sällskapets verksamhet var egentligen inte något nytt ärende, utan frågan hade med jämna mellanrum diskuterats inom styrelsen. Verksamheten och de olika funktionerna var splittrade på skilda håll och personalen arbetade i hyrda lokaliteter. Arkivet och biblioteket fanns i Parteks hus, medan kansliet var placerat i Ständerhuset från 1969 till 1987 och därefter vid Mariegatan 8. Styrelsen hade redan en längre tid sökt lämpliga utrymmen där alla kunde verka och arbeta under samma tak. Flera alternativ prövades under 1990-talet innan man slutligen bestämde sig för den s.k. Laurellska skolan vid Riddaregatan 5 i Kronohagen. Huset hade blivit ledigt efter att den senaste hyresgästen, Helsingfors universitet, hade flyttat ut 1995. Sällskapet köpte fastigheten i december 1996 och i köpet ingick också bostadshuset vid Mariegatan 10. Efter en mycket grundlig och omfattande renovering stod det klart för inflyttning sommaren 1998. För första gången under sin drygt hundraåriga historia hade sällskapet nu ett ”eget hus”, där all verksamhet var koncentrerad och där hela personalen kunde arbetade tillsammans under samma tak.⁷⁷

Arkivmagasinet var ”husets hjärta” och fyllde alla arkivtekniska krav och säkerhetsföreskrifter, bl.a. inrättades ett skilt rum för förvaring av fotografiskt material och ljudband. I forskarrummet, det s.k. Runebergsrummet, fanns sex forskarplatser, tillgång till handbibliotek, arkivförteckningar, kataloger och kunddator. Det nya arkivmagasinet höjde hyllkapacitet betydligt, till det dubbla, 1 800 hyllmeter. Arkivhyllorna fylldes av traditions- och språkmaterial, handskrifter samt ritningar, kartor, fotografier, ljudband, smalfilmer, bibliotekets boksamlingar och sällskapets tjänstearkiv. Det kan vara intressant att notera att arkivet under det första hela verksamhetsåret vid Riddaregatan, 1999, tog emot rekordartade mängder material, allt som allt 80 hyllmeter. Den genomsnittliga årliga tillväxten hade dittills varit ca 30 hyllmeter. Den överraskande ökningen kan säkert delvis förklaras med den publicitet Svenska litteratursällskapet fick med det nya huset och den uppmärksamhet och det intresse som riktades mot sällskapets verksamhet, däribland arkivet.

Arkivmaterialet i siffor

Det finns ingen detaljerad årsvis sammanställd statistik över tillväxten av arkivmaterialet före början av 1990-talet. Före det saknas pålitliga uppgifter om den totala mängden material i arkivet. Tidigare noterades det i verksamhetsberättelserna närmast vad som tagits emot under året, olika donationer m.m. Det här var ett förfaringssätt som gick tillbaka ända till de första tiderna efter att sällskapet hade grundats. Ett nytt sätt att föra statistik över arkivbeståndet togs i bruk 1993. Då redovisades för första gången omfattningen av hela arkivbeståndet fördelat på olika typer av handlingar. Det här var bl.a. en nödvändighet för att kunna följa upp arkivets tillväxt och ökning och därmed förutse kommande behov av arkivutrymmen. Statistiken infördes i den årliga rapporteringen till Riksarkivet över använda statsmedel. Arkiven i Helsingfors och Vasa hade 1993 sammanräknat 684 hyllmeter handskrifter, ritningar, ljudband, videoband, smalfilmer och fotografier. År 2010 fanns det över 1 535 hyllmeter arkivmaterial. Det förvarades i sällskapets hus vid Riddaregatan, i Nationalbiblioteket, i hyrda utrymmen i Riksarkivets depå vid Broberget, i SLS arkivcentrum i Vasa och i Stor-Sarvlaks arkiv i Pernå. Arkivbeståndets tillväxt fördelat på olika materialtyper för 1995 till 2010 framgår av följande uppställning.⁷⁸

| 1995 | 2000 | 2005 | 2010
Samlingar (st.) | 2 000 | 2 131 | 2 298 | 2 602
Handskrifter (hm) | 644 | 1 002 | 1 097 | 1 230
Ritningar (st.) | 1 000 | 1 034 | 1 034 | 1 034
Ljudband (st.) | 3 768 | 4 800 | 5 394 | 8 016
Smalfilmer (st.) | 67 | 67 | 201 | 342
Videoband (st.) | 93 | 106 | 385 | 413
Fotografier (st.) | 282 000 | 359 600 | 420 000 | 452 800

Under 2000-talet har det blivit allt vanligare med donationer som innehåller elektroniskt material såsom ljudband eller olika typer av inspelningsmedia. Antalet fotografier har också ökat betydligt. Detta har delvis att göra med att man har fäst särskild uppmärksamhet vid detta material, dels tagit emot nya fotografisamlingar, dels registrerat äldre samlingar med fotografier, vilka först senare förts in i statistiken. Statistiken visar klart hur det digitala materialet ökar hela tiden, vilket i sin tur påverkar arkivets rutiner för förvaring av det digitala kulturarvet. I biblioteket ökade mängden böcker under perioden 1995–2010 från 517 hyllmeter till 840 hyllmeter. Ett stort och betydande tillägg var Pousars boksamling 2001 med 2 870 volymer.

Arkivmagasinets förvaringskapacitet räckte inte mera till under slutet av 2000-talets första decennium. Arkivhyllorna fylldes, såväl vid Riddaregatan som i Helsingfors universitetsbiblioteks arkivutrymmen. Man var tvungen att söka nya lösningar för att garantera ett så ostört mottagande av arkivleveranser och en så trygg förvaring av arkivalier som möjligt även i framtiden. Ett sätt att minska trycket på arkivmagasinet var att flytta ut en del samlingar till andra ställen. Utrymmesbristen lättade en aning då en lagerlokal i den av sällskapet ägda fastigheten vid Stora Robertsgatan 12 togs i bruk av biblioteket. Dit överfördes litteratur och tidskriftserier som mera sällan efterfrågades. Till SLS arkivcentrums arkivmagasin i Vasa överfördes även en del material från Helsingfors. Arkivet, som finns i källarvåningen vid Handelsesplanaden 23 och som fyller alla säkerhetskrav, blev färdigt 2007 och delas av Österbottens traditionsarkiv och Finlands folkmusikinstitut. Det har en förvaringskapacitet på 480 hyllmeter.⁷⁹ För den genom tiderna största arkivdonationen 2010, Svenska Teaterns arkiv på 220 hyllmeter, hyrdes rum i Riksarkivets arkivdepå vid Broberget i väntan på framtida lösningar för nya arkivmagasinsutrymmen.

Ordning och reda. I SLS arkivcentrum i Vasa invigdes 2006 ett nytt arkivmagasin för Österbottens traditionsarkivs och Finlands svenska folkmusikinstituts arkivmaterial. Förste arkivarie Katja Hellman granskar det nya utrymmet med bl.a. bygdefotografen Erik Hägglunds fotografisamling med 40 000 glasplåtar och negativ. (Foto Janne Rentola/SLS)

SLS 125 år – insamling och framtid

Svenska litteratursällskapets ideologiska drivkraft manifesteras i syftesparagrafen som har varit styrande för sällskapets insamlingsverksamhet under hela dess 125-åriga existens: ”att samla, bearbeta och offentliggöra vittnesbörden om den svenska kulturens uppkomst och utveckling i Finland”. Särskilt i början var det klart uttalat att arkivmaterialet skulle belysa det svenska kulturarvet och den svenskspråkiga befolkningens existensberättigande. Inom traditionsinsamlingen var den svenska allmogen föremål för intensiva studier med klart ideologiska förtecken. Insamlingen av språkmaterial hade liknande utgångspunkter fastän de inte var lika klart uttalade. Donationsverksamheten baserade sig likaså på sällskapets strävan att med historiska dokument visa hur djupt förankrat det svenska kulturarvet var i Finlands historia och att det var en omistlig del av den nationella gemenskapen, kulturen. Det här var helt i överensstämmelse med kultursynen hos C. G. Estlander, en av förgrundsgestalterna till grundandet av Svenska litteratursällskapet, och en överlevnadsstrategi för den svenska kulturen och befolkningen i Finland.⁸⁰

Insamlings- och donationsverksamheten vid SLS arkiv har under drygt ett sekel utstakats i enlighet med sällskapets allmänna intentioner. Det avspeglas också i de arkivhandlingar och materialgrupper som samlades in och togs emot, särskilt under slutet av 1800-talet och första hälften av 1900-talet. Under 1960- och 1970-talet påverkades insamlingen av traditions- och språkmaterial av nya infallsvinklar. I stället för det tidigare förhärskande synsättet att ”rädda den försvinnande allmogekulturen” riktades intresset mera på nuet, den kulturella mångfalden. Man skulle samla in, dokumentera och studera företeelser i samtiden, livsstilar och livsideal. Fokus lades på urbanitet, identitetsfrågor och olika slags kulturyttringar och subkulturella företeelser inom det svenska i Finland.

I insamlingen av handskriftsmaterial skedde en liknande övergång från att ta emot arkivhandlingar med hänsyn till ideologiska och språkpolitiska aspekter till en mer fokuserad och formulerad policy. Den övergipande synen på det svenska kulturarvets betydelse för verksamheten var naturligtvis fortfarande en ledstjärna men den definierades nu dels tydligare, dels bredare. Särskilt betonades sådana historiska och litterära handlingar som var viktiga för forskningen inom idé- och lärdomshistoria, personhistoria och litteraturvetenskap. Insamlingen breddades och omfattade med tiden också ämnesområden av en mer allmän kulturhistorisk karaktär inom humaniora. Specialiseringen inom olika vetenskaper såsom herrgårdskultur, mikrohistoria, lokalhistoria och kvinnoforskning påverkade synen på insamlingen av för forskningen viktigt material under årtiondena kring millennieskiftet. Bredden syns i att arkivbeståndet utökades med centrala svenska institutioners arkiv, men också med s.k. vanliga privatpersoners arkiv eller arkiv som företräder en unik pionjärverksamhet inom den svenska kulturen. Till nya insamlingsområden med större tyngdpunkt räknades förlagsverksamhet, litterära tidskrifter och teatrar. Insamlingspolicyn betonade också behovet av ett närmare samarbete med andra arkiv- och minnesorganisationer inom SLS arkivs intresseområden.

SLS arkivs insamlingspolicy betonar i dag kontinuitet och samtidsbevakning, dvs. att beakta och komplettera tidigare insamlingars resultat och att bevaka nya företeelser inom den svenska kulturen i Finland: det är en tudelad uppgift med två likvärdiga principer. Insamlingen spelar naturligtvis så som tidigare tillsammans med sällskapets bokutgivning och forskning en central roll i att förverkliga sällskapets syfte och strategi för bevarandet och dokumenterandet av det svenska i Finland och göra det tillgängligt och synligt.

En märkbar förändring inom insamlingen har skett under de senaste åren då nya insamlingsmetoder tagits i bruk som en följd av inte minst de informationstekniska förändringarna i samhället. Informantnätverket hade dessutom börjat glesna då medelåldern bland de som postade in svar på frågelistorna steg. I dag sker en del av kontakten till informanterna via internet. Metoden att enbart publicera frågelistorna i tryck och skicka ut dem per post har kompletterats med digitala frågelistor på SLS:s webbplats, där listorna också kan besvaras. Sättet att lägga upp frågelistorna har också anpassats till dagens media: det går snabbt och enkelt att reagera på dagsaktuella frågor och samla in uppgifter kring specifika och avgränsade ämnesområden. Den nya datatekniken har också lockat nya målgrupper. Det är också lättare att identifiera dem och förfrågningar kan riktas till utvalda grupper inom olika nätverk och via kontaktlistor. Också andelen yngre informanter, som tidigare var svåra att fånga in, kan nu nås bättre.

På grund av den allt mer avancerade datatekniken och de olika sociala medierna med portaler måste arkiven vara med i denna utveckling och aktivt föra ut arkivmaterial och nå ut till sina målgrupper. Det räcker inte längre med att passivt erbjuda tillgång till arkivmaterial i en forskarsal eller på webbplatsen, utan arkiven måste söka sig till sina kunder och erbjuda materialet till en bred användarkrets. Allt mer av verksamheten fokuseras på digitalisering och på att förse användarna med digitaliserat material via webbplatser och genom minnesorganisationers gemensamma portaler. Det här har också påverkat synen på arkivarieprofessionen. Arkivarien är inte längre enbart en portvakt, utan den som ska öppna portarna till arkivens skatter. Detta i sin tur kräver att man fäster särskild uppmärksamhet vid upphovsrättsliga, juridiska och etiska frågor samt skyddar känsliga personuppgifter. Nätet är globalt och alla har i princip tillgång till information, på gott och ont. För att rätt kunna hantera arkivmaterialet i den digitala världen deltar arkivpersonalen fortlöpande i fortbildning. SLS arkiv utarbetade 2011 en tillgänglighetspolicy för digitalt material i vilken riktlinjerna för denna verksamhet fastställdes.⁸¹

Arkivpedagogik är ett nytt och spännande verksamhetsområde, som SLS arkiv har satsat aktivt på. Syftet är att förmedla historia, informera om vad arkiv är och vad man kan hitta i ett arkiv. Här får en klass i högstadieskolan Lönkan 2010 bekanta sig med en s.k. skolväska, som innehåller kopior av bl.a. äldre skolbetyg med övningsuppgifter. Eleverna gör jämförelser mellan skolvärlden förr och i dag. Andra arkivpedagogiska helheter är Krigets barn, som handlar om barnens uppleveser av kriget i ljuset av arkivmaterial, brev och dagböcker i SLS arkiv, och Vasa Bomull om industriarbetarnas liv vid bomullsfabriken. (Foto Nelly Laitinen/SLS)

Sammanfattningsvis kan man säga att den digitala omställningen har varit snabb i verksamheten inom SLS arkiv under 2000-talet och på sikt innebär den stora förändringar. För det första digitaliserades stora mängder material inom de stora digitaliseringsprojekten 2009–2011. Endast en mycket liten del har tillsvidare lagts ut på nätet, men trenden och planerna är att föra ut materialet i takt med att det förses med nödvändig metadata. För det andra har yrkeskompetensen inom arkivpersonalen höjts och kunskapen om hur man hanterar det digitala materialet ökat betydligt.

Den tredje förändringen – och också den största utmaningen – är att ta tillvara och förvara det material som uppkommer enbart i digitalt format, något som kräver speciella och ofta också mycket kostsamma lösningar. Grundandet av det digitala arkivet Arkiva var en början, men på lång sikt måste andra kompletterande alternativ för långtidsförvaring sökas. Här kommer det Nationella digitala biblioteket (NDB) in i bilden. NDB, som startades 2008 på initiativ av Undervisnings- och kulturministeriet, samlar på nationell nivå in minnesorganisationernas digitala kulturarvsmaterial, säkerställer förvaringen och tillhandahåller materialet genom gemensamma användargränssnitt.⁸² De nationella digitala biblioteken sammanförs på europeisk nivå i den gemensamma portalen Europeana, där digitaliserat material från olika länder samlas. SLS arkiv medverkar redan i Europeana med handskrivna brev, kartor och inspelade dialektprov från olika orter i det svenska Finland.⁸³

Den fjärde förändringen för SLS arkiv med avseende på framtiden är ett intensifierat samarbete med närstående samarbetspartner. SLS arkiv har under de senaste åren målmedvetet gått in för att skapa mer bestående nätverk tillsammans med och upprätthålla kontakter till andra arkivinstitutioner i gemensamma frågor. Särskilt inom digitaliseringen måste synergier sökas. Satsningen på mer komplexa söksystem för materialet, såsom framtida semantiska lösningar, erbjuder användare av kulturarvsmaterial nya och effektivare sätt att hitta fram till relevant material. Samarbete mellan arkiven och ett aktivt deltagande i uppbyggandet av NDB på nationell nivå garanterar på sikt rationella, likvärdiga och standardiserade lösningar. Det är inte enbart en kostnadsfråga utan framförallt en framförhållning för SLS arkiv att medverka till den digitala utvecklingen inom landet.

SLS arkiv har och kommer även i framtiden att ha samma uppgift som tidigare, dvs. att samla in traditions- och språkmaterial, ta emot arkivdonationer och säkerställa att centrala delar av det svenska kulturarvet räddas och lever vidare i forskning och annan verksamhet. Samma utgångspunkt gäller för det digitala materialet. Genom att bearbeta, förädla och föra ut digitaliserat material på sällskapets egen webbsida och i samarbete med andra minnesorganisationer på olika portaler, såväl nationella som europeiska, kan det svenska kulturarvet ges maximal synlighet och komplettera det finska. Det här är en nödvändighet så att inte det svenska isoleras och marginaliseras i framtiden.⁸⁴

Noter

INLEDNING

1. | Adrian Cunningham, ”Archival institutions”, 2005, s. 28–30; Judith M. Panitch, ”Liberty, Equality, Posterity? Some Archival Lessons from the Case of the French Revolution”, 2000, s. 101–122; se även Randall C. Jimerson, Archives Power. Memory, Accountability, and Social Justice, 2009.
2. | Maria Brosius, ”Ancient Archives and Concepts of Record-Keeping in the Ancient World”, 2003, s. 15.

3.

Det moderna arkivväsendet växte fram till följd av franska revolutionen 1789. De ideologiska jämlikhetssträvandena medförde bl.a. att arkiven började uppfattas som nationell egendom. De skulle inte längre tillhöra enbart de privilegierade samhällsklasserna. Kravet var att arkiven skulle vara offentliga och att alla medborgare skulle ha rätt att ta del av nationens historia som fanns dokumenterad där. Det här var samtidigt en viktig demokratiseringsprocess av arkivbegreppet som även i dag ligger till grund för arkivens offentlighetsprincip. Jennifer S. Milligan, ”’What is an Archive?’ in the History of Modern France”, 2005, s. 159–178; Terry Cook, ”The Archive(s) Is a Foreign Country. Historians, Archivists, and the Changing Archival Landscape”, 2011, s. 600–632.

4. | Cunningham 2005, s. 22–24.

5.

Ett bra exempel på den självstyrda insamlingen är just den tidiga och ända in på 1960-talet fortgående dokumentationen av ett urval av kulturella uttryck inom allmogekulturen, en kultur som de facto aldrig existerat, utan skapades genom aktiv styrning av vad som uppfattades som genuint och oersättligt och som man befarade att skulle gå förlorad om man inte i tid dokumenterade den. En jämförelse kan göras med Sverige där Agneta Lilja i en avhandling har granskat traditionsinsamlingen vid Dialekt- och folkminnesarkivet i Uppsala. Hon menar att det material som under arkivets första årtionden samlades, bearbetades och utgavs knappast avspeglar någon levd verklighet, utan att materialet istället blev ett monument över ett samhälle som aldrig funnits, ett idealt tillstånd. Agneta Lilja, Föreställningen om den ideala uppteckningen. En studie av idé och praktik vid traditionsinsamlande arkiv – ett exempel från Uppsala 1914–1945, 1996.

6. | Finlands svenska folkdiktning I–XXI utgavs 1917–1975. Verket är föremål för en omfattande digitalisering och 2010 publicerades den första volymen om folkmusik på sällskapets webbplats.

7.

Torsten Steinby, Forskning och vitterhet. Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985. Del I. Det första halvseklet, 1985b; Olof Mustelin, Forskning och vitterhet Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985. Del II. Det andra halvseklet, 1986; Magnus Pettersson, Forskning och vitterhet. Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985. Del III. Register, 1989.

8.

Nära samarbetspartner är bl.a. Nationalbibliotekets och Åbo Akademis biblioteks handskriftsavdelningar, Svenska centralarkivet, Riddarhuset, Riksarkivet, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura (Finska Litteratursällskapet), Näringslivets arkiv i S:t Michel och de lokalhistoriska arkiven. Vid de språkvetenskapliga, folkloristiska och etnologiska institutionerna i Helsingfors och Åbo finns samlingar av språk- och traditionsmaterial som har relevans för sällskapets arkiv.

9. | Korhonen, ”Arkiv och bibliotek i en digital tid”, 2006, s. 35–40.

10.

Nils Nilsson, ”Det svåra ordet arkiv!”, 1977, s. 53–58; Nilsson, Arkivkunskap,1973, s. 19; Theodore R. Schellenberg, Modern Archives. Principles and Techniques, 1956, s. 11–16; NAT – Nordisk arkivterminologi, uppslagsordet ”archives”, www.narc.fi/nat/haku.htm; Jari Lybeck et al., Arkistot yhteiskunnan toimiva muisti. Asiakirjahallinnon ja arkistotoimen oppikirja, Arkistolaitoksen toimituksia 2, Helsinki: Arkistolaitos 2006, s. 228, www.arkisto.fi/uploads/Palvelut/Julkaisut/asiakirjahallinnon_oppikirja.pdf.

11. | Lybeck et al. 2006, s, 14.

12.

I Gränsfolkets barn. Finlandssvensk marginalitet och självhävdelse i kulturanalytiskt perspektiv (2001) av Anna-Maria Åström, Bo Lönnqvist & Yrsa Lindqvist diskuteras bl.a. hur begreppet finlandssvenskhet skapas och upprätthålls vilket även har relevans för detta projekt. I Suomalaisen Kirjallisuuden Seuras skriftserie har utkommit bl.a. Tuulikki Kurki (toim.) Kansanruonousarkisto, lukijat ja tulkinnat (2004), som även bidrar med värdefulla aspekter på hur synen på traditionsmaterialet har varierat under olika tider. Ulrika Wolf-Knuts (red.), Vägen till arkivet (1999) breddar problematiken ytterligare från uppteckning i etnologi, dokumentation och forskning, utopi och realitet i fältarbetet till det digitala arkivet. Se även Derek Fewster (red.), Folket. Studier i olika vetenskapers syn på begreppet folk (2000).

13.

Arkivvetenskap är ett relativt nytt begrepp och dess uppgift är att producera kunskap som bygger på forskning och som i sin tur stöder det praktiska arkivarbetet. En allmänt accepterad definition är att arkivvetenskap ”innefattar det vetenskapliga studiet av arkivens natur, betydelse och utveckling och av de metoder, som krävs för att vidmakthålla arkiven, gallra dem och göra dem funktionsdugliga. Kärnan i denna vetenskap är teoribildningen om arkivens natur, om systematiseringen och ordningsprinciperna”. Anna Christina Ulfsparre (red.), Arkivvetenskap, 1995, s. 1, 274–277; Lybeck et al. 2006, s. 217–219.

”BELYSANDET AF VÅR ALLMOGES ANDLIGA LIF”. TRADITIONSINSAMLINGEN INOM SVENSKA LITTERATURSÄLLSKAPET

1. | Max Engman, ”Folket – en inledning”, 2000, s. 13–17.
2. | K. Rob. V. Wikman, ”Finlandssvensk folkminnesforskning. Historia och idéer under ett sekel”, 1955.
3. | Otto Andersson, Finländsk folklore. Tidig kalevalaforskning. Finlandssvensk insamlingsverksamhet, 1967, s. 119 f.
4. | Ulrika Wolf-Knuts, ”Johan Oskar Immanuel Rancken – den finlandssvenska folkloristikens fader”, 2001, s. 20 f.
5. | Andersson 1967, s. 146.
6. | Bo Lönnqvist, ”Nylänningarna – pionjärer på folklivsforskningens fält”, 1993, s. 327–336.
7. | Protokoll fört vid Svenska landsmålsföreningens möte 27.9.1874, SLS 213 u.
8. | Carola Ekrem, ”’Idén till Svenska litteratursällskapets insamlingsverksamhet har ytterst utgått från denna förening.’ Svenska landsmålsföreningen i Helsingfors”, 2008, s. 34–41; SLS 213 b, u.
9. | Anne Bergman, ”Nyländska avdelningens och Svenska litteratursällskapets folkloristiska insamlingsverksamhet 1860–1908”, 1981, s. 7–43.
10. | Andersson 1967, s. 142–143.
11. | Torsten Steinby, Forskning och vitterhet. Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985. Del I. Det första halvseklet, 1985b, s. 67.
12. | Årsberättelsen den 5 februari 1886, FoU 1, 1886.
13. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.10.1885, FoU 1, 1886.
14. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.12.1886, FoU 2, 1887.
15. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.11.1885, FoU 1, 1886.
16. | Protokoll fört vid SLS funktionärsmöte 10.12.1885, FoU 1, 1886.
17. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 14.1.1886, FoU 1, 1886.
18. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.10.1951, Förhandlingar. Ny följd 3:1–4.
19. | Ernst Lagus, ”Något om insamlandet af svenska visor”, 1886, s. 39.
20. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.5.1887, FoU 3, 1888.
21. | Ernst Lagus, ”Svenska litteratursällskapets folkloristiska samlingar”, 1910, s. 173–194.
22. | Ernst Lagus, ”En blick tillbaka och framåt”, 1916, s. 1–2.
23. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.10.1887, FoU 3, 1888.
24. | För Folkloristiska kommitténs namn och sammansättning, se Magnus Pettersson, Forskning och vitterhet. Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985. Del III. Register, 1989, s. 43 f.
25. | Svenska litteratursällskapets cirkulär angående insamling av folkdiktning, folkmusik m.m., FoU 3, 1888, s. 103 f.
26. | Ulla-Maija Peltonen, ”Kalevalan riemuvuoden kilpakeruu ja hyvän kerääjän käsite”, 2004, s. 200.
27. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.5.1888, FoU 4, 1889.
28. | SLS 7.
29. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.12.1889, FoU 5, 1890.
30. | Lagus 1916, s. 12.
31. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.2.1889, FoU 5, 1890.
32. | Joel Rundt, ”Johannes Klockars”, 1932, s. 175–179.
33. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.9.1889, FoU 5, 1890; SLS 9.
34. | ”Janne Thurman” [minnesruna], 1931, s. 168–169.
35. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 24.10.1889, FoU 5, 1890; SLS 13.
36. | SLS 20.
37. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 24.10.1889, FoU 5, 1890; SLS 13.
38. | Ibid.
39. | Ibid.
40. | Mårtens Thors, Biografica, Brages Pressarkiv.
41. | SLS 19.
42. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.10.1892, FoU 7, 1893.
43. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.9.1892, FoU 7, 1893; SLS 28.
44. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.11.1893, FoU 8, 1894; SLS 37.
45. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 15.2.1894, FoU 9, 1895.
46. | SLS 19, 22, 28, 37.
47. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.5.1890, FoU 6, 1892.
48. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 29.1.1891, FoU 6, 1892. SLS 16.
49. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 23.4.1891, FoU 6, 1892; SLS 23.
50. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.4.1892, FoU 7, 1893; SLS 29.
51. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 15.12.1892, FoU 7, 1893.
52. | Den fridsamme [sign.],”När Karl Ekman för 40 år sedan samlade folkvisor och melodier på Åland”, Åland 24.12.1932.
53. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.3.1890, FoU 6, 1892.
54. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 24.4.1890, FoU 6, 1892; SLS 4.
55. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 23.4.1891, FoU 6, 1892.
56. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.4.1892, FoU 7, 1893.
57. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.4.1893, FoU 8, 1894.
58. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.4.1894, FoU 9, 1895.
59. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.5.1895, FoU 10, 1897.
60. | SLS 49.
61. | SLS 181, 182.
62. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.4.1896, FoU 10, 1897.
63. | SLS 20.
64. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.5.1891, FoU 6, 1892.
65. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.5.1890, FoU 6, 1892.
66. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.11.1893, FoU 8, 1894; SLS 25.
67. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.11.1890, FoU 6, 1892; SLS 12.
68. | SLS 47.
69. | SLS 69.
70. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.4.1899, FoU 13, 1900.
71. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.11.1903, FoU 17, 1904; SLS 89.
72. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 14.3.1895, FoU 10, 1897; SLS 45.
73. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.4.1893, FoU 8, 1894.
74. | Svenska landsmålsföreningens i Helsingfors frågelista om fiske, 1894.
75. | SLS 39, 41.
76. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.4.1894, FoU 9, 1895.
77. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.3.1907, FoU 21, 1908; SLS 114 och 115.
78. | Ernst Lagus, ”Svensk folklorestik och dialektforskning i Finland”, FoU 6, 1892, s. 79–90.
79. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 14.3.1895, FoU 10, 1897.
80. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.4.1895, FoU 10, 1897.
81. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.4.1896, FoU 10, 1897.
82. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.5.1897, FoU 11, 1898.
83. | SLS 106.
84. | SLS 61.
85. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.11.1898, FoU 12, 1899; SLS 65.
86. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 12.1.1899, FoU 13, 1900.
87. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.4.1899, FoU 13, 1900.
88. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.5.1899, FoU 13, 1900.
89. | Ibid.
90. | Ibid.
91. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.5.1900, FoU 14, 1901.
92. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.12.1899, FoU 13, 1900.
93. | SLS 71.
94. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.4.1892, FoU 7, 1893.
95. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 12.5.1892, FoU 7, 1893; SLS 42.
96. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.4.1899, FoU 13, 1900; SLS 64.
97. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.5.1900, FoU 14, 1901; SLS 73.
98. | SLS 59
99. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.2.1902, FoU 16, 1903.
100. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.4.1902, FoU 16, 1903.
101. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.4.1903, FoU 17, 1904.
102. | Ibid.
103. | SLS 109.
104. | SLS 119.
105. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.2.1907, FoU 21, 1908.
106. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.5.1907, FoU 21, 1908.
107. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.5.1908, FoU 22, 1909.
108. | Årsberättelse den 5 februari 1894, FoU 8, 1894.
109. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.10.1893, FoU 8, 1894; SLS 35.
110. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 14.12.1893, FoU 8, 1894.
111. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 15.3.1894, FoU 9, 1895; SLS 40.
112. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.3.1902, FoU 16, 1903; SLS 80.
113. | SLS 83.
114. | SLS 199.
115. | SLS 82.
116. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.10.1899, FoU 13, 1900; SLS 70.
117. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.1.1900, FoU 14, 1901; SLS 72.
118. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.1.1901, FoU 15, 1902; SLS 74.
119. | SLS 1562.
120. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.3.1892, FoU 7, 1893; SLS 26.
121. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 15.10.1891, FoU 6, 1892; SLS 25.
122. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.1.1895, FoU 9, 1895; SLS 44.
123. | Ibid.; SLS 46.
124. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 23.9.1897, FoU 11, 1898; SLS 55.
125. | SLS 192.
126. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.10.1908, FoU 22, 1909.
127. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.11.1908, FoU 22, 1909.
128. | Lagus 1916, s. 15.
129. | Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 18.3.1909 och 15.4.1909, FoU 23, 1910.
130. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.1.1912, FoU 25, 1912.
131. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 15.4.1909, FoU 23, 1910.
132. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.2.1909, FoU 23, 1910.
133. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.11.1911, FoU 24, 1911; SLS 192.
134. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 14.5.1914, FoU 28, 1915.
135. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.11.1910, FoU 24, 1911.
136. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.12.1913, FoU 27, 1914.
137. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.12.1912, FoU 26, 1913.
138. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 14.5.1914, FoU 28, 1915; SLS 231.
139. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.1.1913, FoU 27, 1914.
140. | Protokoll fört vid SLS funktionärsmöte 14.2.1913, FoU 27, 1914.
141. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 14.5.1914, FoU 28, 1915.
142. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.10.1914, FoU 28, 1915; SLS 235.
143. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.1.1915, FoU 28, 1915.
144. | Protokoll fört vid SLS funktionärsmöte 17.4.1915, FoU 29, 1916.
145. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.4.1915, FoU 29, 1916.
146. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 5.2.1916, FoU 29, 1916.
147. | Lagus 1916, s. 11.
148. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 15.4.1916, FoU 30, 1917.
149. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 24.5.1917, FoU 31, 1918; SLS 278.
150. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.1.1916, FoU 29, 1916.
151. | SLS 85.
152. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.2.1903, FoU 17, 1904.
153. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.4.1903, FoU 17, 1904.
154. | SLS 100.
155. | V. E.V. Wessman till Ernst Lagus 28.3.1909, SLSA 623.
156. | V. E.V. Wessman till Ernst Lagus 31.3.1909, SLSA 623.
157. | SLS 202.
158. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.12.1912, FoU 26, 1913.
159. | V. E.V. Wessman till Ernst Lagus 25.3.1913, SLSA 623.
160. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 23.9.1915, FoU 29, 1916; SLS 255.
161. | V.E.V. Wessman till Ernst Lagus 30.9.1915, SLSA 623.
162. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.12.1917, FoU 31, 1918.
163. | SLS 280.
164. | Ernst Lagus till V.E.V. Wessman 22.11.1917, SLSA 877.
165. | V.E.V. Wessman till Lagus 19.2.1914, SLSA 623.
166. | V.E.V. Wessman till Lagus 25.1.1918, SLSA 623.
167. | SLS 1113, s. 451–452.
168. | SLS 1113, s. 458–459.
169. | V.E.V. Wessman, Anvisningar för insamlande av folklore, 1916.
170. | K. Rob. V. Wikman, ”V.E.V. Wessman femtio år”, 1929, s. 1–4.
171. | Wayland D. Hand till V.E.V. Wessman 15.7.1955, V.E.V. Wessmans samling, Åbo Akademis bibliotek. ”Man måste beundra den stora svenska samlingens sköna format. I klarhet, översiktlighet och praktfullt omfång har man enligt min mening ingen annanstans nått så långt.”
172. | Christian Lisse till V.E.V. Wessman 22.6.1955, V.E.V. Wessmans samling, Åbo Akademis bibliotek.
173. | Archer Taylor till V.E.V. Wessman 20.10.1952, V.E.V. Wessmans samling, Åbo Akademis bibliotek.
174. | Carl-Herman Tillhagen till V.E.V. Wessman 8.6.1955, V.E.V. Wessmans samling, Åbo Akademis bibliotek.
175. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.11.1913, FoU 27, 1914.
176. | SLS 218.
177. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 14.5.1914, FoU 28, 1915.
178. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 23.9.1915, FoU 29; 1916.
179. | SLS 253.
180. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.9.1916, FoU 30, 1917; SLS 267.
181. | SLS 267.
182. | Valter W. Forsblom till Ernst Lagus 11.6.1916, SLSA 623.
183. | Valter W. Forsblom till Ernst Lagus 5.12.1916, SLSA 623.
184. | Ibid.
185. | Valter W. Forsblom till Ernst Lagus 23.12.1916, SLSA 623.
186. | SLS 405, 406, 410, 420 och 428.
187. | Wikman, K. Rob. V., ”Valter W. Forsblom 50 år”, 1938, s. 1–3.
188. | Wikman, K. Rob. V., ”Ett kvartssekel i Svenska litteratursällskapets tjänst. Erfarenheter och minnen”, 1966–1967, s. 47.
189. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 24.1.1918, FoU 31, 1918.
190. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 25.4.1918, FoU 32, 1919.
191. | SLS 290.
192. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.2.1919, FoU 32, 1919.
193. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.9.1923, FoU 37, 1924.
194. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.10.1918, FoU 32, 1919.
195. | Meddelande från Svenska litteratursällskapets Folkloristiska arkiv och Bibliotek, SLSA 623.
196. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.2.1919, FoU 32, 1919.
197. | K. Rob. V. Wikman, ”Katalog över Svenska litteratursällskapets i Finland folkloristiska arkiv”, 1917; K. Rob. V. Wikman, ”Katalog över Svenska litteratursällskapets folkloristiska, etnografiska och språkvetenskapliga samlingar. Tillägg”, 1931.
198. | Ivar Nordlund (red.), Katalog över Folkkultursarkivets och Folkmålskommissionens samlingar. SLS 1–1000, FMK 1–230, 1978.
199. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 24.4.1924, Förhandlingar. Ny följd 1, 1925; SLS 351, 365, 373.
200. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.5.1925, Förhandlingar. Ny följd 2, 1926.
201. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.1.1926, Förhandlingar. Ny följd 2,1926.
202. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.1.1921, FoU 34, 1921.
203. | Ernst Klein, ”Andra nordiska mötet för folklivsforskning i Helsingfors 14–16 augusti 1922”, 1922, s. 155–160.
204. | ”Andra nordiska mötet för folklivsforskning i Helsingfors den 14 och 15 augusti 1922”, 1922, s. 138–154.
205. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 24.1.1923, FoU 37, 1924.
206. | Alfhild Forslin, ”Greta Dahlström som fältforskare i Svenskfinland”, 1966–1967, s. 51–114.
207. | Ibid., s. 56.
208. | Ibid., s. 58.
209. | Ibid., s. 65.
210. | Anne Bergman, ”Greta Dahlström – musiker och fältforskare”, 1987, s. 23–26; Ann-Mari Häggman, ”Greta Dahlström musiklärare, vissamlare, komponist”, 1979, s. 239–247.
211. | SLS 226.
212. | Vivi Peters till Ernst Lagus 23.3.1916, SLSA 623. Vivi Peters, som var dotter till sällskapets mångåriga fältinsamlarkontakt K.P. Pettersson från Nagu, dimitterades från Ekenäs seminarium 1915 och avlade senare studentexamen efter självstudier.
213. | Vivi Peters till Ernst Lagus 5.8.1916, SLSA 623.
214. | SLS 277.
215. | Ibid.
216. | Vivi Peters till Ernst Lagus 4.8.1917, SLSA 623.
217. | Vivi Peters till Ernst Lagus 9.9.1917, SLSA 623.
218. | SLS 320, 355 och 370.
219. | SLS 372.
220. | SLS 434, 502.
221. | Vivi Peters, Biografica, Brages Pressarkiv.
222. | SLS 201.
223. | Henrik Kullberg till Ernst Lagus 18.11.1913, protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.2.1914, FoU 27, 1914.
224. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.3.1914, FoU 28, 1915.
225. | SLS 228.
226. | Ibid.
227. | Kurt Gustafsson, ”Henrik Kullberg”, 1954, s. 99–100.
228. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 27.1.1927, Förhandlingar. Ny följd 3, 1927.
229. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 24.2.1927, Förhandlingar. Ny följd 3, 1927.
230. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 24.3.1927, Förhandlingar. Ny följd 4, 1928.
231. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.4.1927, Förhandlingar. Ny följd 4, 1928.
232. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.5.1927, Förhandlingar. Ny följd 4, 1928.
233. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.9.1928, Förhandlingar. Ny följd 4, 1928.
234. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.10.1928, Förhandlingar. Ny följd 4,1928.
235. | Valter W. Forsblom till K. Rob. V. Wikman 12.12.1927, 21.9.1928, 19.10.1928, 31.10.1928, K. Rob. V. Wikmans samling, Åbo Akademis bibliotek.
236. | Bilaga till protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.11.1928, Styrelsemötesprotokoll, Caa 7.
237. | Avskrift av brev från K. Rob. V. Wikman till A.P. Svensson 24.3.1928, bilaga till protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.11.1928, Styrelsemötesprotokoll, Caa 7.
238. | Otto Andersson, ”En ny härd för svensk folklivs- och folkdiktsforskning”, 1928, s. 4.
239. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.11.1928, Förhandlingar. Ny följd 5, 1929; SLS 506.
240. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.12.1928, Förhandlingar. Ny följd 5, 1929; SLS 508
241. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.5.1929, Förhandlingar. Ny följd 6, 1930.
242. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.5.1930, Förhandlingar. Ny följd 7, 1931.
243. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.5.1931, Förhandlingar. Ny följd 8, 1932.
244. | Carola Ekrem, ”Varje uppteckning är en ruta i ett jättestort, brokigt lapptäcke, Fältinsamlaren Erla Lund-Hovilainen”, 2000, s. 55–67.
245. | Erla Lund till K. Rob. V. Wikman 25.3.1938, K. Rob. V. Wikmans samling, Åbo Akademis bibliotek.
246. | Erla Lund till K. Rob. V. Wikman 16.1.1939, K. Rob. V. Wikmans samling, Åbo Akademis bibliotek.
247. | ”Författarinna som förstår folkets ’underliga liv’”, Vasabladet 13.12.1945.
248. | Erla Hovilainen, Österbottnisk bilderbok, 1943, s. 14.
249. | H.E.F. [sign.], “Ro, ro till fiskeskär”, Jakobstads Tidning 30.1.1946.
250. | Hovilainen-Husgafvel, Erla, ”En visa vill jag sjunga – – –”, Österbottnisk årsbok 1956, s. 96.
251. | Breven har publicerats av dottern Gun Herranen i volymen Alfhild Forslin, Upptecknarfärder i Svensk-Finland 1928–1935, 1979.
252. | Alfhild Forslin, Upptecknarfärder i Svensk-Finland 1928–1935, 1979, s. 19–20.
253. | Ibid., s. 24.
254. | Ibid., s. 25.
255. | Ibid., s. 33.
256. | Ibid., s. 50.
257. | SLS 1562.
258. | SLS 397.
259. | Ibid.
260. | SLS 1562.
261. | SLS 397.
262. | Folkmålskommissionen, en sammanslutning av folklorister och språkvetare från olika institutioner, grundes 1927 på initiativ av Svenska landsmålsföreningen.

263.

Maximilian Stejskal, Folklig idrott. En etno-sociologisk undersökning av den finlandssvenska allmogens manliga friluftslekar, särskilt under sommarhalvåret, deras miljö och tradition i belysning av idrottens allmänna historiska förändringar och sociala betydelse, 1954; Carola Ekrem, ”Maximilian Stejskal – gymnastiklärare, fältarbetare och forskare 12.8.1905–2.8.1991”, 1991, s. 34–36. Stejskal samlade in en stor del av sitt material som stipendiat för litteratursällskapet, men hans samlingar hörde till dem som senare deponerades i Institutet för nordisk etnologi vid Åbo Akademi. I samband med att litteratursällskapets samlingar returnerades till arkivet i Helsingfors arkiverades också Stejskals samlingar i Folkkultursarkivet där de i dag förvaras.

264. | SLS 49, SLS 242.
265. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.5.1904, FoU 18, 1905; Otto Andersson, ”Bland Estlands svenskar”, FoU 18, 1905, s. 155–177; SLS 95.
266. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.1.1932, Förhandlingar. Ny följd 8, 1932.
267. | Erik Lagus till Gunnar Castrén 17.2.1932, bilaga till protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.2.1932, Styrelsemötesprotokoll, Caa 8.
268. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.2.1932, Förhandlingar. Ny följd 8, 1932.
269. | Erik Lagus, Diverse handlingar och papper rörande expeditionen till Estland, 1932, SLS 440 b.
270. | Erik Lagus till H.H. Nicolai Blees 9.5.1921, SLS 440 b.
271. | Gösta Berg till Erik Lagus 27.5.1932, SLS 440 b.
272. | Pär Söderbäck till Erik Lagus 7.11.1933, SLS 440 b.
273. | Erla Lund, ”I lära hos svenska trollpackor i Estland. Några glimtar från Rågö”, Helsingfors Journalen 1932; Erla Lund, ”Det for ett herrskap ut till en ö”, Österbottningen 29.12.1932.
274. | Erla Lund, ”Det for ett herrskap ut till en ö”, Österbottningen 29.12.1932.
275. | Erla Lund-Hovilainen till Erik Lagus 11.12.1932, SLS 440 b.
276. | Lund, Erla, ”Det for ett herrskap till en ö”, Österbottningen 29.12.1932.
277. | SLS 440–450.
278. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.3.1934, Förhandlingar. Ny följd 11, 1935.
279. | Steinby 1985b, s. 183.
280. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.5.1934, Förhandlingar. Ny följd 11, 1935.
281. | Steinby 1985b, s. 184.
282. | SLS 427.
283. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 30.1.1936, Förhandlingar. Ny följd 12, 1936.
284. | FSFD I.A.1, s. VII.
285. | FSFD I A 1, s. X.
286. | FSFD IV, s. XI–XII.
287. | FSFD I A.1, s. X–XI.
288. | Protokoll förda vid SLS styrelsemöte 16.11.1916 och SLS funktionärsmöte 6.12.1916, FoU 30, 1917.
289. | Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 14.12.1916 och 23.2.1917, FoU 30, 1917.
290. | Oskar Hackman, Die Polyphemsage in der Volksüberlieferung, 1904; Oskar Hackman, ”En finlandssvensk saga av östeuropeiskt ursprung”, 1909, s. 137–150; Oskar Hackman, Katalog der Märchen der finnländishen Schweden, 1911; Oskar Hackman, ”Folksagorna och deras indelning”, 1916, s. 186–194.
291. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.4.1915, FoU 29, 1916.
292. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 23.2.1917, FoU 30,1917.
293. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.1.1923, FoU 36, 1923.
294. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.2.1926, Förhandlingar. Ny följd 2,1926.
295. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 24.1.1929, Förhandlingar. Ny följd 5,1929.
296. | K. Rob. V. Wikman till V. E.V. Wessman 29.8.1946, SLSA 877.
297. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 12.5.1944, Cfca 1.
298. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 21.2.1946, Cfca 1.
299. | K. Rob. V. Wikmans samling, Åbo Akademis bibliotek.
300. | V.E.V. Wessman till K. Rob. V. Wikman 3.2.1948, K. Rob. V. Wikmans samling, Åbo Akademis bibliotek.
301. | Otto Andersson till V.E.V. Wessman 8.8.1954, SLSA 877.
302. | Carl-Herman Tillhagen till V.E.V. Wessman 4.7.1953, SLSA 877.
303. | K. Rob. V. Wikman till V.E.V. Wessman 9.1.1953, SLSA 877.
304. | Otto Andersson till V.E.V. Wessman 27.1.1953, SLSA 877.
305. | FSFD V:3, s. IX.
306. | FSFD VI.B, s. XVI.
307. | K. Rob. V. Wikman, Rörande utgivningen av Finlands svenska folkdiktning 1909–1970, Redaktionskommittén för FSFD, protokoll och handlingar 1970–1983, Hgbb 2.
308. | Diskussion kring Finlands svenska folkdiktning 10.2.1977. Ann-Mari Häggman, Finlands svenska folkdiktning 1908–1980. En kritisk granskning, Redaktionskommittén för FSFD, protokoll och handlingar 1970–1983, Hgbb 2.

309.

K. Rob. V. Wikman, ”Finlands svenska folkdiktning”, 1935, s. 233–244; K. Rob. V. Wikman, ”Finlands svenska folkdiktning. En översikt av samlingsverkets utveckling, särskilt under åren 1917– 44”, 1945, s.129–140; K. Rob. V. Wikman, ”Finlands svenska folkdiktning. Tro, sägen, sed”, 1946, s. 3–13; K. Rob. V. Wikman, ”Ett monument över svenska folkminnen i Finland. Utgivningsverksamheten, dess planering, problem och metoder under åren 1918–1970”, 1969–1970, s. 20–31.

310. | Ivar Nordlund, ”Folkkultursarkivet. Centralarkiv för finlandssvensk folkkultur”, 1981; Bo Lönnqvist, ”Svenskfinland och kulturkretsläran”, 1981.
311. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.9.1936, Förhandlingar. Ny följd 13, 1937.
312. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.11.1936, Förhandlingar. Ny följd 13, 1937.
313. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 4.12.1936, Cfca 1.
314. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 15.1.1937, Cfca1; Nordlund 1981, s. 56.
315. | K. Rob. V. Wikman till Valter W. Forsblom 1.12.1936, SLS 1490.
316. | Gunnar Landtman till V.E.V. Wessman 2.9.1937, SLSA 877.
317. | Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 18.11.1937 och 16.12 1937, Förhandlingar. Ny följd 14, 1938.
318. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 15.1.1937, Cfca 1.
319. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 18.5.1937, 27.9.1937 och 17.11.1937, Cfca 1; SLS 478.
320. | SLS 478.
321. | Sven Andersson till Olav Ahlbäck 1.9.1937, Folkkultursarkivets korrespondens 1935–1953, Fba 1.
322. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 28.1.1938, Förhandlingar. Ny följd 14, 1938.
323. | Ibid.
324. | Ibid.
325. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.4.1938, Förhandlingar. Ny följd 15, 1939.
326. | Ibid.
327. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.12.1938, Förhandlingar. Ny följd 15, 1939.
328. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 13.5.1938, Cfca 1.
329. | SLS 494.
330. | Billy Ehn & Orvar Löfgren, Vardagslivets etnologi. Reflektioner kring en kulturvetenskap, 1996, s. 33 f.
331. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 21.11.1940, Cfca 1.
332. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 23.1.1941, Förhandlingar. Ny följd 17, 1941.
333. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.1.1942, Förhandlingar. Ny följd 18, 1943.
334. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.1.1943, Förhandlingar. Ny följd 19, 1944.
335. | Protokoll fört vid SLS funktionärsmöte 4.8.1944, Förhandlingar. Ny följd 20–21, 1945.
336. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 18.10.1944, Cfca 1.
337. | Ragna Ahlbäck, Kulturgeografiska kartor över Svenskfinland, 1945.
338. | Lönnqvist 1981, s. 45–67.
339. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 24.1.1946, Förhandlingar. Ny följd 22, 1946.
340. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.12.1946, Styrelsemötesprotokoll, Caa 13.
341. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 2.6.1950, Cfca 1.
342. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 20.5.1954, Cfca 1.
343. | SLS 686, 694, 695, 714–716, 720, 770, 810, 830, 843.
344. | Kurt Zilliacus till Nylands nation 26.2.1956 samt till Valborg Stockmann-Lindholm 2.5.1956, Folkkultursarkivets korrespondens 1935–1953, Fba 1.
345. | SLS 680.
346. | Herman Geijer till K. Rob. V. Wikman 29.3.1928, K. Rob. V. Wikmans samling. Åbo Akademis bibliotek.
347. | Erik Lagus till K. Rob. V. Wikman 8.10.1932, K. Rob. V. Wikmans samling, Åbo Akademis bibliotek.

348.

Anders Salomonsson, ”Dokumentation och forskning med exempel från Folklivsarkivet i Lund”, 1999, s. 77–97; Agneta Lilja, Föreställningen om den ideala uppteckningen. En studie av idé och praktik vid traditionsinsamlande arkiv – ett exempel från Uppsala 1914–1945, 1996; Fredrik Skott, Folkets minnen. Traditionsinsamling i idé och praktik 1919–1964, 2008.

349. | Lilja 1996.
350. | Agneta Lilja, ”Den ideala uppteckningen i klassisk etnologi”, 1999, s. 21–47.
351. | Agneta Lilja, ”Kollektiva beskrivningar och individuella berättelser”, 2007.
352. | Skott 2008.
353. | Skott 2008, s. 112.
354. | Mats Rehnberg, ”Forskarna bland folket”, 1947, s. 155–184.
355. | Jyrki Pöysä & Senni Timonen, ”Kuinka ahkerat muurahaiset saivat kasvot? Henkilökohtaisen tiedon paikka arkiston keruuohjeessa”, 2004.
356. | Ulla-Maija Peltonen, Arkistollinen ajattelu Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kansanrunousarkistossa – Käsikirjoituskokoelmien keruu, järjestäminen, luettelointi ja kuvailu, 2004 [otryckt examensarbete].
357. | Ellen Gustavsson till FKA 2.3.1953, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
358. | SLS 656, 657, 666, 752.
359. | Ellen Gustavsson till FKA 14.11.1962, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
360. | Ellen Gustavsson till FKA 15.9.1954, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
361. | Ellen Gustavsson till FKA 5.2.1964, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
362. | Kurt Zilliacus till Ellen Gustavsson 10.2.1964, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
363. | Ester Herrgård till FKA 13.11 1937, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
364. | Ester Herrgård till FKA 21.4.1938, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
365. | Ester Herrgård till FKA 27.4.1938, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
366. | Ester Herrgård till FKA 9.10.1939, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
367. | Sven-Olof Högnäs till FKA 26.11.1937, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
368. | Sven-Olof Högnäs till FKA 31.12.1937, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
369. | Sven-Olof Högnäs till FKA november 1938, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
370. | Sven-Olof Högnäs till FKA 30.11 1938, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
371. | Uno Högnäs till Olav Ahlbäck 16.11.1937, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
372. | Uno Högnäs till Olav Ahlbäck 9.2.1938, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
373. | SLS 1887, s. 133.
374. | SLS 494, 545, 576, 578, 580, 586, 587.
375. | J.A. Södergrann till Olav Ahlbäck 14.11.1944, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
376. | J.A. Södergrann till Olav Ahlbäck 30.1.1945, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
377. | J.A. Södergrann till Olav Ahlbäck 18.4.1946, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
378. | J.A. Södergrann till Olav Ahlbäck 5.5.1946, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
379. | Olav Ahlbäck till J.A. Södergrann 11.4.1946, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
380. | Kurt Zilliacus till Gunhild Wasström 8.9.1960, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
381. | Kurt Zilliacus till Gunhild Wasström 10.1.1961, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
382. | Bo Lönnqvist till Gunhild Wasström 9.3.1966, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
383. | ”Folkkultur i vardagsmöda, i saga, lek och dans”, Västra Nyland 10.5.1962.
384. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 16.1.1961, Cfca 2.
385. | SLS 740.
386. | SLS 762.
387. | FKA till Finlands svenska ungdomsförbund 10.9.1962, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
388. | SLS 795.
389. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 10.12.1963, Cfca 2.
390. | SLS 799.
391. | Kurt Zilliacus till Anna Långgård 22.1.1964, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
392. | Anna Långgård till FKA 3.4.1964, Folkkultursarkivets korrespondens 1953–1965, Fba 1.
393. | Anna Långgård till FKA 18.11.1964, SLS 799.
394. | Anna Långgård till Bo Lönnqvist 13.12.1966, SLS 799.
395. | Bo Lönnqvist till Anna Långgård 3.2.1967, Bo Lönnqvists registratur, Hgbc 1.
396. | Bo Lönnqvist till Hanna Granskog-Ekman 16.3.1967, Bo Lönnqvists registratur, Hgbc 1.
397. | Bo Lönnqvist till Hanna Granskog-Ekman 11.10.1967, Bo Lönnqvists registratur, Hgbc 1.
398. | Bo Lönnqvist till Gärda Westerlund 8.3.1966, Bo Lönnqvists registratur, Hgbc 1.
399. | Gärda Westerlund till Bo Lönnqvist 15.3.1966, Bo Lönnqvists registratur, Hgbc 1.
400. | Gärda Westerlund till Bo Lönnqvist 12.5.1966, Bo Lönnqvists registratur, Hgbc 1.
401. | Folkloristiska kommitténs protokoll 6.10.1976, Cfcd 1.
402. | Olga Eriksson till FKA våren 1991, Folkminnesavdelningens korrespondens, Fbb 6.
403. | Venny Rehnström till Bo Lönnqvist 3.1.1973, Bo Lönnqvists registratur, Hgbc 2.
404. | SLS-Arkiv 13/ 1985, s. 9.
405. | SLS-Arkiv 11/1983, s. 10.
406. | SLS 1895.

407.

Carola Ekrem, ”Ögonblicksbilder, interiörer och avslöjanden i ett frågebrevsmaterial”, 1998, s. 25–39: Carola Ekrem, ”Att skriva är att förtydliga sitt liv. Folkkultursarkivets frågebrev och sagesmannanät”, 2000, s. 7–12; Carola Ekrem, ”Att berätta i ett frågelistsvar”, 2003, s. 11–21; Carola Ekrem, ”Frågelistsvaren som berättelser. Om frågelistor som forskningsmetod och folklig genre”, 2003, s. 57–66; Carola Ekrem, ”Vad vill vi veta. Att utforma en frågelista”, 2005, s. 31–50.

408. | Annika Österman (red.), Seminarium om insamlingsarbete med frågelistor på Julita gård den 5–7 september 1984. Rapporter, 1986, s. 6 f.
409. | SLS 880.
410. | SLS 910.
411. | SLS 933.
412. | SLS 960.
413. | SLS 990.
414. | Bo Lönnqvist till Adina Stenman 11.3.1970, Bo Lönnqvists registratur, Hgbc 2.
415. | SLS 1031.
416. | SLS 1040.
417. | SLS 1085.
418. | SLS 1185.
419. | SLS 1259.
420. | SLS 1286.
421. | SLS 1313.
422. | SLS 1345.
423. | SLS 1437.
424. | Adina Stenman till FKA 5.3.1985, SLS 1586.
425. | SLS 1673.
426. | SLS 1746.
427. | SLS 1800.
428. | SLS 1887.
429. | SLS 1895.
430. | SLS 2025.
431. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 17.3.1966, Cfca 2.
432. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 17.11.1966, Cfca 2.
433. | Anne Bergman intervjuar Bo Lönnqvist 7.6.1999, band 1999:62, SLS 1824.
434. | Bo Lönnqvist till Elis och Helmi Mannfolk 13.5.1967, Bo Lönnqvists registratur, Hgbc 1.
435. | ”Vaggvisor från Pölans ’fynd’ för insamlare”, Hufvudstadsbladet 22.1.1967, Otto Anderssons genmäle ”Insamlingen av vaggvisor och barnvisor”, Hufvudstadsbladet 31.1.1967. Materialet arkiverat i SLS 877.
436. | Bo Lönnqvist & Sinikka Segerståhl, ”Vaggvisetraditionerna”, Hufvudstadsbladet 1.2.1967.
437. | Bo Lönnqvist, ” Etnologins uppgifter i dag”, 1967, s. 197.
438. | Ibid., s. 204–205.
439. | Bo Lönnqvist, ”Herrgårdsinventering”, 1968, s. 414–420.
440. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 12.12.1967, Cfca 2.
441. | Anne Bergman intervjuar Bo Lönnqvist 7.6.1999, band 1999:62, SLS 1824.
442. | Lönnqvist 1968, s. 415.
443. | SLS 900.
444. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 26.5 1967, Cfca 2.
445. | Bo Lönnqvists registratur, Hgbc 1.
446. | Adam [sign.], ”Barnskolan”, Vasabladet 4.2.1969.
447. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 15.10.1969, Cfca 2.
448. | ”Barnens lektraditioner ovanligt konservativa”, Hufvudstadsbladet 11.10.1969.
449. | SLS 1011.
450. | ”Finlandssvensk emigrantforskning 1971”, Norden 29.1.1970; ”Berätta emigrantminnen. USA-resa första pris”, Hufvudstadsbladet 13.1.1970.
451. | SLS 998.
452. | SLS 1859.
453. | SLS 982.
454. | ”Forskare söker lappfjärdsspelmän”, Vasabladet 5.8.1969.
455. | Ibid.
456. | SLS 982, s. 8–9.
457. | SLS 998.
458. | Oman [sign.], ”Berättare och spelmän tas på band i Houtskär”, Åbo Underrättelser 5.5.1970.
459. | ”Visor och melodier samlas på Replot”, Vasabladet 11.6.1970.
460. | SLS 1017.
461. | ”Spelande villebråd hett byte i Kronoby”, Vasabladet 3.8.1971.
462. | Ibid.
463. | Dennis Rundt, ”Nu skenar forskarna: Vill arkivera hela trakten!”, Vasabladet 6.8.1971.
464. | Ibid.
465. | SLS 1066.
466. | SLS 1066, s. 38.
467. | Anita Svensson, ”Båthus i Åminne mums för forskare”, Vasabladet 3.7.1973.
468. | SLS 1086–1091, 1093–1094.
469. | SLS 1189.
470. | SLS 1190.
471. | SLS 1229.
472. | SLS 1198, 1221, 1262.
473. | Lauri Honko, ”Folkloristisk insamlingsteknik”, 1968, s. 7–25.
474. | Anne Bergman intervjuar Bo Lönnqvist 7.6.1999, band 1999:62, SLS 1824.
475. | Ibid.
476. | SLS 1221.
477. | SLS 1221, s. 15.
478. | Anne Bergman, ”Lokalhistoria som berättartradition”, 2002, s. 217–237.
479. | Ehn & Löfgren 1996, s. 49 f.
480. | SLS 1264–1270.
481. | SLS 1264.
482. | Anders Gustavsson, ”Öbor och sommargäster i kulturellt perspektiv. Etnologisk undersökning i Borgå skärgård”, 1980, s. 9–15.
483. | Artiklar i Laboratorium för folk och kultur 2/1995: Bo Lönnqvist, ”Rätten till land och vatten i Pellinge ösamhälle”, s. 12–17; Anna-Maria Åström, ”Byggnadsskick och boendemiljö på Pellinge”, s. 18–20; Yrsa Lindqvist, ”Pellinge av idag – ett modernt skärgårdssamhälle”, s. 21–23.
484. | Lönnqvist 1995, s. 12.
485. | Max H. Furu, ”Lassfolk beskrivs in i minsta detalj”, Vasabladet 14.6.1979.
486. | SLS 1294–1299.
487. | SLS 1294.
488. | Anne Bergman, ”Agraretnologisk undersökning i Lassfolk by”, 1979, s. 10–11.
489. | Anne Bergman, ”Fritiden i en österbottnisk bondby”, 1991, s. 97–104.
490. | Joan Harms till Nämnden för Folkkultursarkivet, Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 19.10.1972, Cfca 2.
491. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 19.10.1972, Cfca 2.
492. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 15.1.1975, Cfca 3.
493. | SLS 1104.
494. | Ann-Mari Häggman, ”Filmen återger glädjen i dansen. Etnografisk film 1920–1980 och dokumentation av folklig dans 1977–1981”, 1981, s. 157–181.
495. | Gustaf Widén, ”Fritt fram för alla historier!”, Borgåbladet 4.4.1975.
496. | SLS 1155.
497. | Folklivskommitténs protokoll 6.10.1980, Cfce 1.
498. | Anna-Maria Åström (red.), Kaskö. Kontinuitet och förändring i en småstad, 1985, s. 13
499. | SLS 1385; se även Anna-Maria Åström, ”Stadskultur och stadsetnologi”, 1981, s. 20–21.
500. | Staden. SLS-Arkiv 7/1981; Kaupunki. SLS-Arkiv 7:1/1981 [specialnummer].
501. | SLS 1403 och 1457.
502. | Folklivskommitténs protokoll 24.1.1983, Cfce 1.
503. | Folklivskommitténs protokoll 24.3.1983, Cfce 1.
504. | Gunilla Weckström, ”Undersökning av stadskultur i Ekenäs”, 1985, s. 28–29; SLS 1516.
505. | SLS 1589.
506. | SLS 1516.
507. | Undersökningen ”Berättare och lyssnare” (SLS 1376) granskade relationen mellan berättande och medievanor (1981)och ”Pensionärerna på Norrberga” kartlade ur individens egen synpunkt de vändpunkter och valsituationer som format personligheten och levnadsförhållandena (SLS 1422).
508. | SLS 1466.
509. | SLS 1583, 1711, 2164.

510.

Carola Ekrem, Vebjørg Tingstad & Helle Johnsen, ”BIN-Norden – en historisk och kulturell kontextualisering. At forske i en bevægelig verden. Refleksivitet i børnekulturforskningen”, 2001, s. 149–169; Anne Eriksen, Jan Garnert & Torunn Selberg (red.), Historien in på livet, 2002; Torunn Selberg (red.), Nostalgi og sensasjoner. Folkloristisk perspektiv på mediekulturen, 1995; Helena Saarikoski (toim.), Leikkikentiltä, Lastenperinteen tutkimuksia 2000-luvulta, 2005.

511. | Jfr Österman (red.) 1986; Göran Rosander (red.), Seminar om spørreliste- og intervjumaterialets anvendelse for ulike formål. Oslo 13.–15. mai 1987, 1987.

INSAMLING AV DIALEKTER OCH ORTNAMN UNDER 125 ÅR

1.

Olav Ahlbäck, ”Inledning”, 1982, s. VIII–IX; Peter Slotte, ”Ordbok över Finlands svenska folkmål – problem och metoder”, 1981, s. 45; H.G. Porthans ordlista publicerades av A.O. Freudenthal i artikeln ”Porthan, Finlands äldsta dialektforskare” i FoU 6, 1892; Johan Ernst Rietz, Svenskt dialektlexikon. Ordbok öfver svenska allmogespråket, 1862, s. IV; Peter Slotte, ”Föreningen för nordisk filologi 1932–2002”, 2004, s. 152. A.O. Freudenthal var den första att vetenskapligt studera de svenska dialekterna i Finland och han införde även ortnamnsforskningen på svenskt håll. Han var även den första professorn i svenska språket i Finland.

2. | ”Stadgar för Svenska litteratursällskapet i Finland, stiftadt till åminnelse af Johan Ludvig Runeberg, faststälda genom Kejs. Senatens Resolution d. 11 juni 1885”, FoU 1, 1886.
3. | SLS 7 a; Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 27.11.1889, FoU 5, 1891; Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.4.1899, FoU 13, 1900.

4.

Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.10.1910, FoU 24, 1910 och 19.1.1911, FoU 24, 1911; Årsberättelse för Svenska litteratursällskapet 5.2.1911, FoU 24, 1911. Språkvetenskapliga kommitténs första medlemmar var professorn i svenska språket Oskar Hultman, professorn i nordisk filologi Hugo Pipping, överläraren i inhemska språken Ralf Saxén, statsarkivarie Reinhold Hausen och docent T.E. Karsten.

5. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.9.1936, Förhandlingar. Ny följd 13, 1937; Olof Mustelin, Forskning och vitterhet. Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985. Del II. Det andra halvseklet, 1986, s. 236.

6.

Språkvetenskapliga kommitténs årsberättelse för 1946, Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 23.1.1947, Förhandlingar. Ny följd 23, 1948; Språkvetenskapliga kommitténs årsberättelser för 1963–1965, Cbb 1; Mustelin, 1986, s. 256; Kurt Zilliacus, ”Undersökningen av Finlands svenska ortnamn”, 1969, s. 27–28.

7. | Mustelin 1986, s. 251; Kurt Zilliacus, Forska i namn, 2002, s. 19; Folkkultursarkivets årsberättelse för 1966, Cbb 1; Zilliacus 2002, s. 21. Forskningscentralen för de inhemska språken ändrade 2012 namn till Institutet för de inhemska språken.

8.

Språkvetenskapliga kommitténs protokoll 7.9.1976, Cfcg 1; Reglemente för Språkarkivet inom Folkkultursarkivet ingår som bilaga till Stadgar för arkiven vid Svenska litteratursällskapet i Finland r.f. godkända 16.1.1992, arkivets stadgar godkändes vid SLS styrelsemöte 16.1.1992 och Språkarkivets reglemente vid SLS styrelsemöte den 26.11.1992, Protokoll förda vid SLS styrelsemöte den 16.1.1992 och 26.11.1992, Caa 20. Från och med 2003 har Språkarkivet egen verksamhetsplan och -berättelse och står inte som en del av Folkkultursarkivet.

9. | Kommittén överlämnade 1986 uppgiften att ge utlåtanden i släktnamnsärenden till en nybildad statlig nämnd för personnamn där två av kommitténs medlemmar blev svenska ledamöter, Språkavdelningens årsberättelse för 1986, Cbb 1.
10. | Språkvetenskapliga nämndens årsberättelse för 1998 och Språkarkivets årsberättelse för 1998, 0.4.1.
11. | Caroline Sandström, ”Från folkmålsstudier till interaktionell dialektologi”, 2013, s. 92.
12. | SLS 7 b, 9 b, 13, 26 b, 48, 81, 42, 32.
13. | SLS 48; Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 14.5.1914, FoU 28, 1915; SLS 233.

14.

Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.2.1889 och 19.9.1889, FoU 5, 1891; SLS 9 b; Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 15.12.1932 och 16.2.1933, Förhandlingar. Ny följd 9, 1933. Den ofärdiga delen av ordboken nämns av T.E. Karsten i förordet till Johannes Klockars Malaksmålets ljud- och formlära, utgiven postumt 1933, s. 18, och beskrivs där som ofullgången.

15.

K.P. Pettersson dialektsamlingar: Nagumålets språklära (SLS 32), Nagumålets ordbok med förklaringar (SLS 48), Nagumålets ordlista med förklaringar (SLS 233), Bibil. I–III Mósebók (SLS 379); Ekrem, Carola et al. (red.), Ögonblick och evighet. Kulturskatter i Svenska litteratursällskapets arkiv och bibliotek, 2010, s. 32.

16.

Johannes Klockars samlingar: Folkvisor från Malax (SLS 9 a), Ordbok öfver Malaksmålet (SLS 9 b), Pronomina i Malaksmålet (SLS 161 b), En blick på Replotmålet jämte språkprof (SLS 164 a), Något om å-ljuden i svenskan i allmänhet och i våra landsmål i synnerhet (SLS 164 b), Moderniseringar inom Malaksmålet (SLS 164 c), Något om tolkning af ortsnamn (SLS 164 d).

17. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 23.4.1908, FoU 22, 1909.
18. | Ahlbäck 1982, s. IX.

19.

Herman Vendells dialektuppteckningar: Ord upptecknade i Estland (Dagö, Nuckö, Ormsö, Rågöarna, Vippal) (SLS 181 II), Supplementar-Ordbok öfver de svenska allmogemålen på Dagö, Nuckö, Ormsö, Rågöarna och i Vippal i Estland (SLS 181 III), Ordbok öfver Runö-målet i Liffland (SLS 181 IV), Språkprof (Dagö, Nuckö, Ormsö, Vippal, Runö) (SLS 182 a), Ordbok öfver Nargö-målet i Estland (SLS 182 d), Ordbok öfver Gammal-Svenskby-målet jämte grammatikaliska upplysningar och språkprof (SLS 182 e); Ekrem, Carola et al. (red.), 2010, s. 34.

20. | SLS 62 b, 7 c, 166 e.
21. | SLS 70, 74, 79, 84, 120, 135, 140.

22.

”Svenska Literatursällskapets Instruktion för uppteckning af ortnamn”, Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.5.1899, FoU 13, 1900. Man lät även göra ett särtryck av instruktionerna som kunde delas ut. Landsmålsalfabetet skapades av J. A. Lundell i Uppsala 1878 och innehåller 118 tecken, ett tecken för varje svenskt språkljud.

23. | SLS 293, 294, 315; Zilliacus 2002, s. 16–17.
24. | SLS 293.
25. | SLS 543; Språkvetenskapliga kommitténs årsberättelse för 1936, Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.1.1937, Förhandlingar. Ny följd 13, 1937.
26. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.3.1915, FoU 29, 1916; SLS 244a.
27. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.3.1908, FoU 22, 1909; Torsten Steinby, Forskning och vitterhet. Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985. Del I. Det första halvseklet, 1985b, s.193, Greta Hausen, Nylands ortnamn. Deras former och förekomster till år 1600, 1920, s. VII.
28. | ”Förteckning öfver svenska ortnamn i Finland”, FoU 10, 1897, s. 159–193; Steinby 1985b, s. 52–53; Mustelin 1985, s. 255.
29. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.5.1897, FoU 11, 1898; Anne Bergman, ”Nyländska avdelningens och Svenska litteratursällskapets folkloristiska insamlingsverksamhet 1860–1908”, 1981, s. 24.
30. | SLS 89, 93 b, 364.
31. | SLS 118, 150, 268.
32. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.9.1936, Förhandlingar. Ny följd 13, 1937; Mustelin 1986, s. 236.
33. | SLS 490, 548.
34. | SLS 582, 632; Folkkultursarkivets årsberättelse för 1944, Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.1.1944, Förhandlingar. Ny Följd 20–21, 1946. Uppteckningar för den språkliga delen av atlasen gjordes av Åke Granlund (SLS 561) och Birgit Eriksson (SLS 573).

35.

Folke Hedblom, ”Atlas över svensk folkkultur”, 1977, s. 65; de två delarna som publicerades var Sigurd Erixon (red.) Atlas över svensk folkkultur I, Materiell och social kultur, 1957, och Åke Campbell & Åsa Nyman (red.) Atlas över svensk folkkultur II, Sägen, tro och högtidssed, 1976. Projektet har på Kungl. Gustav Adolfs Akademiens initiativ återupptagits 2009 och en ny del, Atlas över svensk folkkultur 3. Svenska dialekter och ortnamn i Sverige, Finland och Estland, är under arbete. Språkarkivet medverkar med framtagning av finlandssvenskt material genom ett samarbetsavtal mellan Kungl. Gustav Adolfs Akademien och Svenska litteratursällskapet 2009–2014, Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 30.10.2008, 0.5.2.2.

36. | Språkvetenskapliga kommitténs årsberättelse för 1941, Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.1.1942, Förhandlingar. Ny följd 18, 1943.
37. | Carl-Eric Thors, ”Studier över finlandssvenska ortnamnstyper”, 1953, s. 1.
38. | Ragna Ahlbäck, Kulturgeografiska kartor över Svenskfinland, 1945, s. 2.
39. | Folkkultursarkivets verksamhetsberättelser 1945–1949, Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll Cfca 1; SLS 589, 594.

40.

Gunilla Harling-Kranck, ”Ordgeografi”, 1977, s. 14–16; Språkavdelningens femårsplan 1978–1982, Språkvetenskapliga kommitténs protokoll 10.11.1977, Cfcg 1; Språkavdelningens verksamhetsplan för 1983, bilaga till protokoll fört vid Språkvetenskapliga kommitténs möte 26.1.1983, Cfcg 1; Språkarkivets årsberättelser för 1988–1990, Cbb 2. Det sammanställda materialet för den ordgeografiska undersökningen förvaras i dag i Språkarkivet som samling SLS 2247.

41.

Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 24.3.1927, Förhandlingar. Ny följd 4, 1928; Ahlbäck 1982, s. X. Medlemmarna representerade Finska Vetenskaps-Societeten, Föreningen Brage, Svenska landsmålsföreningen i Finland, Svenska litteratursällskapet i Finland, Föreningen för nordisk filologi, Helsingfors universitet och Åbo Akademi, Mustelin 1986, s. 246–247.

42.

Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 23.2.1928, Förhandlingar. Ny följd 4, 1928; Ahlbäck 1982, s. X; Folkkultursarkivets årsberättelser för 1939–1946, Förhandlingar. Ny följd 17–23, 1941–1948. I Ivar Nordlund (red.), Katalog över Folkkultursarkivets och Folkmålskommissionens samlingar, 1978, finns FMK-samlingarna nr 1–230 listade tillsammans med SLS-samlingarna 1–1 000.

43. | Folkkultursarkivets årsberättelse för 1945, Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 24.1.1946, Förhandlingar. Ny följd 22, 1947; Ahlbäck 1982, s. XII.
44. | Folkkultursarkivets årsberättelse för 1947, Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.1.1948, Förhandlingar. Ny följd 24, 1948.

45.

Mustelin 1986, s. 250. Folkmålskommissionens ordboksprojekt överfördes 1976 till Forskningscentralen för de inhemska språken, i dag Institutet för de inhemska språken. Folkmålskommissionens samlingar bevaras vid Institutet för de inhemska språken. De tre första banden av Ordbok över Finlands svenska folkmål publicerades av Forskningscentralen för de inhemska språken, förläggare från och med band fyra är Svenska litteratursällskapet. Den elektroniska utgåvan av ordboken har adressen http://kaino.kotus.fi/fo/.

46. | Uppgifter i Folkkultursarkivets och Språkarkivets arkivdatabas; Olav Ahlbäck hade redan 1936 spelat in dialekt i Österbotten på grammofonskivor, Peter Slotte, ”Från bygdemål till bygdemål”, 2003, s. 47. Grammofonskivorna bevaras vid Institutet för de inhemska språken.
47. | Ann-Marie Ivars, ”Dialektinspelning i sex decennier”, 2008, s. 2, föredrag vid Spara talets slutseminarium 23.11.2008, Projektet Spara det finlandssvenska talet 7.2.1.3.6.
48. | Uppgifter i Folkkultursarkivets och Språkarkivets bandarkiv.
49. | Kurt Zilliacus till Folkmålskommissionen 20.8.1958, Folkmålskommissionens arkiv, Institutet för de inhemska språken.
50. | Folkkultursarkivets årsberättelser 1954–1965, Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll Cfca 1–2; Handledning för dialektupptecknare 1955, Språkavdelningen/Språkarkivet Hgbd.
51. | SLS 595 b, 595 c, 598, 613, 663, 673, 675, 683.

52.

SLS 701, 702; Nämndens för Folkkultursarkivet protokoll 21.5.1957, Cfca 2; Folkkultursarkivets årsberättelse för 1958, Nämnden för Folkkultursarkivets protokoll 20.1.1958, Cfca 2; Folkmålskommissionens instruktioner för flerårsstipendiater, Folkmålskommissionen Hgbd 1; Peter Slotte, ”’Mera ord kunde fås om jag frågade alla om allt’. Om och kring Kurt Zilliacus dialektologiska storsamling”, 1997, s. 282–283. I artikeln beskriver Slotte Kurt Zilliacus insamling och vistelse i Houtskär mera utförligt.

53. | SLS 701, 702; Anne Bergman intervjuar Kurt Zilliacus 10.1.1995, band 1995:82, SLS 1824. Landsmåls- och folkminnesarkivet i Uppsala ändrade 1970 namn till Dialekt- och folkminnesarkivet i Uppsala.
54. | Brev från Kurt Zilliacus till Folkkultursarkivet daterade 31.10.1957, 30.3.1958, 30.9.1958, SLS 702.
55. | SLS 726.
56. | Protokoll fört vid Nämnden för Folkkultursarkivets möte 26.5.1964, Cfca 2; Folkkultursarkivets årsberättelse för 1964 och 1965, Cbb1.
57. | Språkvetenskapliga kommitténs årsberättelse för 1946, Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 23.1.1947, Förhandlingar. Ny följd 23, 1948; Zilliacus 2002, s. 15.
58. | Språkvetenskapliga kommitténs årsberättelser för 1963–1965, Cbb 1; Mustelin 1986, s. 256; Kurt Zilliacus, ”Undersökningen av Finlands svenska ortnamn”, 1969, s. 27–28.

59.

Åke Granlund tecknade upp namn i Pernå (SLS 564), Pyttis (SLS 653) och Borgå landskommun (SLS 1057), han gjorde också andra omfattande uppteckningar för Folkkultursarkivet, bl.a. insamling för den kulturgeografiska undersökningen och uppteckningar för Atlas över svensk folkkultur, han samlade också in material för Folkmålskommissionen. Per-Erik Beijar tecknade upp namn i Korsholm (SLS 597), Övermark (SLS 601), Kvevlax (SLS 658), Malax (SLS 659), Björkö (SLS 671) och Kronoby (SLS 679). Lars Huldén tecknade upp ortnamn i Munsala (SLS 596), Jeppo (SLS 606), Mickelsörarna (SLS 691), Öja och Larsmo (SLS 710), Onas och Pörtö i Borgå (SLS 780), han gjorde också omfattande insamling för Folkmålskommissionen. Peter Slotte tecknade upp ortnamn i Karleby (SLS 779), Terjärv (SLS 945), Purmo (SLS 1097), Larsmo (SLS 1395), Gamlakarleby (SLS 2071) och Kronoby (SLS 2072). Åke Granlund, Lars Huldén och Peter Slotte blev senare medlemmar i Språkvetenskapliga kommittén som fram till 1966 ledde ortnamnsverksamheten vid litteratursällskapet och efter det fungerade som sakkunnigorgan för Namnavdelningen och senare Språkavdelningen.

60.

Kurt Zilliacus tecknade upp namn i Obbnäs i Kyrkslätt (SLS 238 b), Korpo (SLS 607), Houtskär (SLS 726), Iniö (SLS 758), Hitis (SLS 805) och Dragsfjärd (SLS 920). Gunilla Harling, senare Harling-Kranck, tecknade upp namn i Liljendal (SLS 925), Lovisa (SLS 957), Lappträsk (SLS 964), Jurmo (tillsammans med Alf-Gunnar Kranck, SLS 994), Karis (SLS 1099), Pojo Antskog, Karislojo och Lojo (SLS 1152), Ingå (SLS 1274), Pojo (tillsammans med Eivor Sommardahl, SLS 1351), Borgå (SLS 1489) och Pernå (SLS 1553).

61.

Minnesruna i SLS-Arkiv 9/1982; Språkvetenskapliga kommitténs protokoll 13.10.1958, 19.1.1960 och 12.1.1962, Cfcg 1. Per Henrik Solstrand tecknade upp namn i Brändö (SLS 690), Kumlinge (SLS 713), Föglö (SLS 725), Sottunga (SLS 749), Kökar (SLS 759), Sund (SLS 808), Vårdö (SLS 809), Hammarland (SLS 844), Saltvik och Finström (SLS 923) och Mariehamn (SLS 1142); även Per Henrik Solstrand var medlem i Språkvetenskapliga kommittén.

62. | SLS 807, 946; Zilliacus 1969, s. 25–26; Språkavdelningens årsberättelser för 1978–1982, Cbb 1.
63. | Språkvetenskapliga kommitténs årsberättelse för 1957, Språkvetenskapliga kommitténs protokoll 13.1.1958, Cfcg 1; Folkkultursarkivets årsberättelse för 1957, Nämnden för Folkkultursarkivets protokoll 23.1.1958, Cfca 2; SLS 689.
64. | Marianne Blomqvist, ”’Skooe diin griinar’, UViter och vasungar samlar och studerar dialekter och namn”, 2008, s. 158; Språkvetenskapliga kommitténs årsberättelse för 1956, Språkvetenskapliga kommitténs protokoll 21.1.1957, Cfcg 1.

65.

Folkkultursarkivets årsberättelse för 1966, Nämnden för Folkkultursarkivets protokoll 18.1.1967, Cfca 2; Mustelin 1986, s. 251; Zilliacus 2002, s. 19–21. Ortnamnsverksamheten behandlades i ett program för utvecklandet av de nationella vetenskaperna, Kansallisten tieteiden kehittämisohjelma 1966–1988; Namnavdelningens årsberättelser för 1967–1975, Cbb 1.

66.

Plan för ortnamnsarbetet, K. Zilliacus april 1966, Språkvetenskapliga kommitténs protokoll 2.5.1966, Cfcg 1; Instruktioner för ortnamnsinsamlare 1966 och 1967, Språkavdelningen/Språkarkivet, Hgbd 1. Instruktionerna finns även återgivna i Kurt Zilliacus, Forska i namn, 2002, s. 23–27; Zilliacus, 1969 s. 17; Zilliacus 2002 s. 19.

67. | Zilliacus 2002, s. 20.
68. | Instruktioner för ortnamnsinsamlare 1966 och 1967, Språkavdelningen/Språkarkivet, Hgbd 1.

69.

Folkkultursarkivets årsberättelse för 1966, Nämnden för Folkkultursarkivets protokoll 18.1.1967, Cfca 2. Ortnamnsinsamlingen sommaren 1966 enligt årsberättelsen: Marianne Blomqvist 650 namn i Solv (SLS 866), Carita Nyström och Ann-Marie Ivars 1 200 namn i Lappfjärd (SLS 835), Per Henrik Solstrand 1 000 namn i Finström och Saltvik (SLS 923), Konstantin Sjöström 1 700 namn i Pargas (SLS 868), Harriet Sternberg 950 namn i Ingå (SLS 871), Kristian Slotte 600 namn i södra Esbo (SLS 917), Gunilla Harling 170 nyantecknade namn, 530 kartfästa namn i Pyttis (SLS 653), Gunilla Harling, Airi Pekkanen, Kurt Zilliacus 293 namn och 102 fotografier från Storpellinge (SLS 861).

70. | Namnsavdelningens årsberättelser för 1967–1975, Cbb 1.
71. | Zilliacus 2002, s. 21; Språkvetenskapliga kommitténs protokoll 26.5.1967, Cfcg 1.
72. | Gunilla Harling-Kranck, ”Språkarkivet och sädesärlan”, 1995, s. 32–34.
73. | Till att börja med registrerades namnen enligt både hela namnet och enligt efterled, men eftersom det var tidskrävande övergick man småningom till att registrera endast namnen som sådana, Zilliacus 2002, s. 18.
74. | Språkvetenskapliga kommitténs protokoll 1.3.1943, Cfcg 1; Zilliacus 2002, s. 21.
75. | Zilliacus 2002, s. 20; Folkkultursarkivets namnavdelning 5 år, Helsingfors 1971, Språkavdelningen/Språkarkivet Hgbd 1.
76. | Folkkultursarkivets namnavdelning 5 år, Helsingfors 1971, Språkavdelningen/Språkarkivet, Hgbd 1.
77. | Namnavdelningens årsberättelse för 1968, Nämnden för Folkkultursarkivets protokoll, Cfca 2; Zilliacus 2002, s. 47.
78. | Zilliacus 2002, s. 53.
79. | Zilliacus 2002, s. 49; Anne Bergman intervjuar Kurt Zilliacus 10.1.1995, band 1995:83, SLS 1824.
80. | Namnavdelningens årsberättelser för 1967–1975, Cbb 1.
81. | Ritva Liisa Pitkänens föredrag ”Om inhemskt och nordiskt samarbete inom namnforskningen under fyra decennier” under samkväm med anledning av Peter Slottes pensionering, Forskningscentralen för de inhemska språken, 14.4.2009.
82. | Zilliacus 2002, s. 53.
83. | Folkkultursarkivets namnavdelning 5 år, Helsingfors 1971, Språkavdelningen/Språkarkivet, Hgbd 1.
84. | Kurt Zilliacus, ”Ett program för ortnamnsforskning”, publicerad i Kurt Zilliacus, Forska i namn, 2002, s. 33–38.

85.

Kurt Zilliacus, ”Klassificering av ortnamn”, 1968, publicerades i Sydsvenska ortnamnssällskapets årskrift 1968 men ingår också i Kurt Zilliacus, Forska i namn, 2002, s. 39–46; Kurt Zilliacus, Onomastik. Främst om struktur och funktionsanalys och olika aspekter vid ortnamnsforskning, 1976, publicerades som ett offsettryck på trettio exemplar, huvuddelen av de första kapitlen återges i boken Forska i namn, s. 135–251.

86. | SLS 1069.
87. | Se bland annat Terhi Ainiala, ”Namn under en dag. Namnkunnande som undersökningsobjekt”, 2012, s. 1–10 och Terhi Ainiala ”Namnbruk och variation. Den socioonomastiska forskningen i Finland”, 2012, s. 14–17.

88.

Allan Rostvik, ”Nordiska samarbetskommittén för namnforskning (NORNA)”, 1973, s. 5; NORNA-symposier som Finland varit värd för: Ortnamn och samhälle 1975, Ortnamnsvård och ortnamnsplanering 1977, Åttonde nordiska namnforskarkongressen i Mariehamn 1980, Denotationsbyte i ortnamn 1986, Ägonamn 1991, Ägonamn – struktur och datering 1995, Namn i en föränderlig värld 1998 (namnforskarkongress), Namn och kulturella kontakter 2008 (hölls i Hapsal, Estland), Namn i stadsmiljö 2011. Föredragen har publicerats i symposierapporter.

89. | Plan för ortnamnsarbetet, K. Zilliacus april 1966, Språkvetenskapliga kommitténs protokoll 2.5.1966, Cfcg 1; Gunilla Harling-Krancks Namn på åkrar, ängar och hagar godkändes som doktorsavhandling 1990.
90. | Namnledslexikonets webbadress är http://kaino.kotus.fi/svenska/ledlex/.
91. | Detta enligt avtal mellan Svenska litteratursällskapet och Forskningscentralen för de inhemska språken 1992 och 1998, Språkarkivets årsberättelse för 1992, Cbb 2, Språkarkivets årsberättelse för 1998, 0.4.1.

92.

Språkvetenskapliga kommitténs protokoll 10.9.1975 och 7.9.1976, Cfcg 1. Tjänsten inrättades som en assistenttjänst för en provperiod på tre år, men blev senare permanent och omvandlades 1980 till en arkivarietjänst, Språkavdelningens årsberättelse för 1979, Cbb 1; Språkavdelningens årsberättelse för 1981, Cbb 1.

93. | Språkavdelningens femårsplan 1978–1982, Språkvetenskapliga kommitténs protokoll 10.11.1977, Cfcg 1.
94. | Språkavdelningens årsberättelser för 1978–1984, Cbb 1; SLS 2248.
95. | Språkavdelningens årsberättelser för 1976–1985, Cbb 1; Marianne Blomqvist, ”’Illväder’ och ’mullkvarnar’. Om några begrepp i Europeiska språkatlasen”, 1980, s. 18; SLS 1337, 2246; Anna Westerberg, ”Atlas Linguarum Europae – en presentation”, 2011, s. 317.
96. | Språkavdelningens årsberättelser för 1976–1982, Cbb 1; Gunilla Harling-Kranck, ”Dialektgränsen vid Skiftet. De åländska dialekternas östra gräns”, 1988; SLS 1323.
97. | Språkavdelningens femårsplan för 1978–1982, Språkvetenskapliga kommitténs protokoll 10.11.1977, Cfcg 1. Man kan i dag lyssna på flera av dialektproven i boken Från Pyttis till Nedervetil på SLS webbplats.
98. | Språkavdelningens årsberättelser för 1976–1984, Cbb 1.
99. | SLS 1437; Gunilla Harling-Kranck & Kurt Zilliacus, ”Folkkultursarkivets pristävling nr 23. Vad heter djuret?”, 1982, s. 3–6 och Gunilla Harling-Kranck, ”Från Broka och Kulla till Carmencita”, 1983, s. 11–13.

100.

SLS 1578; Gunilla Harling-Kranck & Anna-Maria Åström, ”Tilltal, omtal, hälsningar. Folkkultursarkivets pristävling nr 26”, 1985, s. 3–8 och Gunilla Harling-Kranck, ”God dag, hej, morjens! Pristävlingen Tilltal, omtal och hälsningar”, 1987, s. 11–13; Materialet har använts i ett specialnummer av Källan: Johanna Mara & Lena Huldén: ”Långväga främmande tar man i hand när man hälsar”. Hälsningsvanor, tilltal och omtal i Svenskfinland under 1900-talet, 2000.

101. | SLS 845.
102. | SLS 1995; Pamela Gustavsson, ”Kärt barn har många namn. Folkkultursarkivets pristävling nr 41”, 2000, s. 28–32 och Pamela Gustavsson, ”Plutten – stor och skäggig eller liten och rar. Folkkultursarkivets informanter berättar om personnamn”, 2001, s. 3–13; SLS 2029.

103.

Språkavdelningen årsberättelser för 1979, 1981 och 1985, Cbb 1; uppgifter i Folkkultursarkivets och Språkarkivets arkivkatalog och bandarkiv. Ebba Selenius samlingar: Ord upptecknade i Ekenäs och Snappertuna (SLS 812 a), Traditionsuppteckningar (SLS 812 b), Ortnamn i Snappertuna och Ekenäs lk (SLS 924), Båtbygge i västra Nyland (SLS 1075 a), Hantverk och stadstraditioner i Ekenäs och Snappertuna (SLS 1080), Dialektord från Snappertuna (SLS 1261), Dialektord från Ekenäs och Snappertuna (SLS 1386), Husbonde-, husmors- och inbyggarbeteckningar i Snappertuna och Ekenäs lk (SLS 1484).

104.

SLS 1070,1746, 1954; Gunilla Harling-Kranck, ”Vad talar du. Dialekt – när, var, hur? Folkkultursarkivets pristävling nr 32”, 1991, s. 4–8; Kristin Westman, ”Vad talar du? Dialekt – när, var hur? Redogörelse för pristävling nr 32”, 1992, s. 6–9; Åsa Mitts, ”Dialekt och talspråk idag. Språkarkivets specialfrågebrev nr 47”, 1998, s. 19–21; Åsa Mitts, ”I Karleby är alla ord ’ein’, det är himla praktiskt. Språkarkivets frågelista om dialekt och talspråk i Svenskfinland”, 1999, s. 9–17.

105. | Språkavdelningens femårsplan för 1978–1982, Språkvetenskapliga kommitténs protokoll 10.11.1977, Cfcg 1.
106. | Språkvetenskapliga kommitténs protokoll 20.9.1989, Cfcg 1; SLS 1702; undersökningen genomfördes som en pro gradu av Marie-Charlotte Gullmets, senare Gullmets-Wik.

107.

Språkavdelningens årsberättelse för 1991, Cbb 2; Ann-Marie Ivars, Stad och Bygd. Finlandssvenska stadsmål i ett regionalt och socialt perspektiv, 1996, s. 9–10; SLS 1941. Inspelningarna gjordes av Marie-Charlotte Gullmets, som även skrev en licentiatavhandling i ämnet, avhandlingen utgavs i SNF 82 under titeln Backa och backe, glader och glad. Formväxling i talspråket i Jakobstad, Kristinestad, Ekenäs och Lovisa, 2004.

108.

Språkarkivets årsberättelse för 1992, Cbb 2; Reglemente för Språkarkivet inom Folkkultursarkivet ingår som bilaga till Stadgar för arkiven vid Svenska litteratursällskapet i Finland r.f. godkända 16.1.1992, arkivets stadgar godkändes vid SLS styrelsemöte 16.1.1992 och Språkarkivets reglemente vid SLS styrelsemöte den 26.11.1992, Protokoll förda vid SLS styrelsemöte den 16.1.1992 och 26.11.1992, Caa 20; Ann-Marie Ivars, Plan för projektet Spara det finlandssvenska talet, s. 3, bilaga till protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.11.2003, 0.5.2.2 och Projektet Spara det finlandssvenska talet, 7.2.1.3.6; Sandström 2013, s. 99–100.

109. | SLS 1975.

110.

Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.11.2003, bilaga 4, 0.5.2.2.; Allmänna översikten i SLS verksamhetsberättelse för 2003, 0.4.1. Ann-Marie Ivars har framför allt bidragit till arkivets samlingar med stora mängder dialektsinspelningar, ca 250 stycken. De flesta är inspelade för Folkmålskommissionen och inom hennes egna forskningsprojekt. Hon medverkade också i Amerikaexpeditionen 1971 där hon gjorde omkring 100 inspelningar med emigranter (SLS 1859). Ann-Marie Ivars har även tecknat upp ortnamn i Lappfjärd (SLS 835), Närpes (SLS 922) och Kristinestad (SLS 968). Marianne Blomqvist har tecknat upp ortnamn i Solv (SLS 866), Björkö och Replot (SLS 1064), Vasa stad (SLS 1098) och Replot och Korsholms skärgård (SLS 1396), i arkivets samlingar har hon även ett 40-tal dialektinspelningar. Ann-Marie Ivars har varit medlem i Svenska litteratursällskapets styrelse och i Språkvetenskapliga nämnden och Marianne Blomqvist har varit medlem i Språkvetenskapliga kommittén.

111. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.11.2008, 0.5.2.2.; Slutrapport för Spara det finlandssvenska talet, Projektet Spara det finlandsvenska talet, 7.2.1.3.6.
112. | Ann-Marie Ivars, Plan för projektet Spara det finlandssvenska talet, bilaga till protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.11.2003, 0.5.2.2. och Projektet Spara det finlandssvenska talet, 7.2.1.3.6.

113.

SLS 2098; Ann-Marie Ivars & Lisa Södergård, Slutrapport för Spara det finlandssvenska talet, Projektet Spara det finlandssvenska talet, 7.2.1.3.6 , slutrapporten finns även i SLS publikationsarkiv på Doria på adressen http://urn.fi/URN:NBN:fi-fe201004191691, 2009. Medlemmar i styrgruppen för Spara det finlandssvenska talet var professor Ann-Marie Ivars, arkivchef Mikael Korhonen, förste arkivarie Pamela Gustavsson, fil.lic. Caroline Sandström, professor Marika Tandefelt, fil.dr Barbro Wiik, professor Jan-Ola Östman, docent Camilla Wide samt Lisa Södergård, Linda Huldén och Maria Vidberg som vikarier för Pamela Gustavsson. Lisa Södergård var anställd som projektetkoordinator 2005–2008.

114. | Språkarkivet årsberättelse för 2008, 0.4.1.; Språkarkivets årsberättelser för 2009–2010, SLS arkivs verksamhetsberättelse 2009, 5.1.3.1. I skrivande stund 2014 är talspråkskorpusen fortfarande under arbete.
115. | Värt att nämna är att webbsidan Lyssna på talspråk hade flest besök på Svenska litteratursällskapets webbplats 2009, Verksamheten 2009, s. 5.

116.

Marianne Blomqvist, Namninsamling och -forskning vid SLS – i går och i morgon, Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.11.2003, bilaga 4, 0.5.2.2.; SLS 2092, 2093, 2105, 2110, 2113, 2120, 2168, 2169, 2189, 2199; Linda Huldén, ”Inofficiella namn i våra städer. Pristävling nr. 47”, 2006, s. 28–30; Maria Vidberg, ”Namnen i våra städer. Språkarkivets pristävling nr 47”, 2007, s. 3–11; SLS 2127; Ekrem, Carola et al. (red.) 2010, s. 38–39. Samtidigt som projektet Namnen i våra städer inleddes vid Språkarkivet ordnades också en kurs i stadsnamn vid Institutionen för nordiska språk vid Helsingfors universitet under ledning av professor Marianne Blomvist. Några av studenterna gjorde insamling för Språkarkivet och Maria Vidberg skrev också sin pro gradu om namnen i Nykarleby: Stadsnamn i Nykarleby – en socioonomastisk studie av ortnamn och attityder till dem (2007).

117. | SLS 2196, 2201; Annons för webbfrågelistan ”Skriva talspråk”, Källan 1/2010, s. 51; Lisa Södergård, ”Skriivär du taalspråk? En enkät om talspråk i skrift”, 2010, s. 23–25.

ARKIVSAMLINGARNA VID SLS – EN SPEGLING AV KULTURSYN OCH SJÄLVBILD?

1. | Dylika forskare var Jacob Tengström, Adolf Ivar Arwidsson, Edvard Grönblad, Wilhelm Gabriel Lagus, Karl Konstantin Tigerstedt och J.E. Waaranen. I Sverige hade Svenskt Diplomatarium börjat utges redan 1829.
2. | Jfr Irma Sulkunen, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1831–1892, 2004, s. 104, 302–305.
3. | Sin första källutgåva publicerade Hausen redan 1880, följd av Åbo domkyrkas svartbok, Bidrag till Finlands historia, Finlands medeltidssigill och Finlands medeltidsurkunder.

4.

Kari Tarkiainen, ”Vem var Reinhold Hausen?”, 2000, s. 15–16; Lena Huldén, ”Reinhold Hausen och källutgåvorna”, 2000, s. 27; Martti Kerkkonen, Finlands Riksarkiv 1809–1917. Det finska arkivväsendets historia från Fredrikshamnsfreden till självständigheten, 1995, s. 27–38; Kaarlo Blomstedt, ”Historia, muinaistutkimus, maantiede” 1931, s. 10–18; Pertti Hakala, ”Nulla dies sine linea”, 2000, s. 55–56.

5.

”Stadgar för Svenska Literatursällskapet i Finland, stiftadt till åminnelse af Johan Ludvig Runeberg, faststälda genom Kejs. Senatens Resolution d. 11 Juni 1885”, FoU 1, 1886. Redan i de reviderade stadgarna från 1918 har syftesparagrafen förkortats starkt och § 1 erhållit sin nuvarande korta formulering.

6. | Elis Lagerblad, ”Förteckning öfver Svenska Literatursällskapets i Finland manuskriptsamling”, FoU 11, 1898, s. 197–216.
7. | Elis Lagerblad, ”Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling”, 1910, s. 133; Torsten Steinby, Forskning och vitterhet. Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985 I, Det första halvseklet, 1985b, s. 73–74.
8. | Arvid Hultins översikt över SLS 20-åriga verksamhet vid SLS årsmöte 5.2.1905, FoU 19, 1906. Allmänna arkivet nämndes första gången i arkivariens årsberättelse för år 1917, före det hade man bara talat om ”manuskriptsamlingen”. Arkivariens årsberättelse 6.5.1918 (för 1917), FoU 31, 1918.
9. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.2.1900, FoU 14, 1901.
10. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.3.1923, FoU 37, 1924.
11. | Fram till 1924 trycktes styrelse- och årsmötesprotokollen i Förhandlingar och uppsatser 1–37, därefter fram till februari 1950 i Förhandlingar. Ny följd 1–26. I Förhandlingar. Följd 3:1–4 presenterades verksamheten 1950–1953 samt årsmötesprotokollen 1951–1954. Efter detta har inga protokoll tryckts.
12. | Jfr t.ex. arkivariens årsberättelse för år 1937 där det mångordigt redogörs för det inkomna materialet samt citeras ett kort brev från Carl Linné till hans lärjunge, professor Johan Haartman i Åbo 7.1.1767. Arkivariens årsberättelse 5.2.1938, Förhandlingar. Ny följd 14, 1938.
13. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 25.1.1951, Styrelsemötesprotokoll Caa 15. Även senare under Johan Wredes tid som arkivarie på 1970-talet anmälde arkivarien sporadiskt donationer som Allmänna arkivet mottagit. Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.10.1979, Styrelsemötesprotokoll Caa 17.

14.

Manuskriptet, som dock överlämnades redan fyra år senare under givarinnans livstid, är tillägnat Mathilda Sirén ”vid hennes bortresa från Borgå, till minne af Joh. Ludv. Runeberg, d. 28 april 1854”(ingår i dag i SLSA 1106); Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 6.6.1885, FoU 1, 1886; R. Sirén till SLS 25.4.1889, Allmän korrespondens Faa 1.

15. | M.G. Schybergson till Mathilda Sirén juni 1885 (koncept), Brevkoncept Db 5; R. Sirén till M.G. Schybergson 29.6.1885, Allmän korrespondens Faa 1.
16. | Arkivariens årsberättelse 5.2.1887 (för 1886), FoU 2, 1887.
17. | Arkivariens årsberättelse 5.2.1904 (för 1903), FoU 18, 1905.
18. | Lagerblad 1910, s.123–150. I arkivets accessionskatalog har uppenbarligen senare för år 1909 tillfogats signum SLSA 157 som omfattar anteckningar om Raseborgs slott av f.d. kronolänsmannen O.R. Sjöberg.
19. | Lagerblad 1910, s.123–150; Ragnar Dahlberg, ”Svenska litteratursällskapets arkiv 1910–1934”, 1935, s. 117–118, 142; Steinby 1985b, s. 73.
20. | M.G. Schybergson till C.G. Estlander 10.3.1885, SLSA 252.
21. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.1.1896, FoU 10, 1897.
22. | E. Lagerblad till C.G. Estlander 21.6.1896, SLSA 252; C.G. Estlander till E. Lagerblad 22.6.1896, Ordförandes korrespondens Fab 1.
23. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.11.1891, FoU 6, 1892; Arvid Hultin, ”Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1910”, 1910, s. 35.
24. | Arkivariens årsberättelse 5.2.1894 (för 1893), FoU 8, 1894.
25. | Arkivariens vädjan ingick i sällskapets 25-årsskrift, se Lagerblad 1910, s. 151.
26. | Dahlberg 1935, s. 142.
27. | A. Mörne till M.G. Schybergson 25.7.1907 och M.G. Schybergson till C. Bååth-Holmberg 30.7.1907, SLSA 954.
28. | Hultin 1910, s. 62.
29. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.9.1912, FoU 26, 1913.
30. | I samma brev överlämnar J. Ahrenberg dock de återstående breven (20) och vykorten till SLS via Schybergson. J. Ahrenberg till M.G. Schybergson 22.12.1913, SLSA 954.
31. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.10.1912, FoU 26, 1913. Den första brevdonationen till följd av insamlingen består enligt arkivets accessionskatalog 17.10.1912 av ett brev till W. Hoving 1876, ett brev till A. Jörgensen 1907 och två brev till R. Jägerhorn 1909–1910. Breven ingår i SLSA 181.

32.

M.G. Schybergson till Helena Nyblom 7.1.1914, SLSA 954. C. R. Nyblom var från slutet av 1878 till början av 1883 korrespondent för Finsk Tidskrift i Sverige, efter A. Strindberg. Korrespondensen mellan vännerna Nyblom och Estlander fortsatte dock kring fosterländska frågor, personlig ställning och familjehändelser till 1903. Se t.ex. M.G. Schybergson, Carl Gustaf Estlander. Levnadsteckning, 1916, s. 410–412 och Estlanders utgående korrespondens, SLSA 181.

33. | E. von Born till M.G. Schybergson 1.2.1916, SLSA 954; Arkivariens årsberättelse 5.2.1917 (för 1916), FoU 30, 1917; Arvid Hultin, ”Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1935. En återblick på sällskapets femtioåriga verksamhet”, 1935, s. 8–9; Steinby 1985b, s. 74.

34.

K. Flodin till Arvid Hultin 30.1.1913, SLSA 375; K. Flodin till C.G. Estlander 27.3.1908, SLSA 252. I ett brev till M.G. Schybergson 1914 överlämnade i sin tur Eliel Aspelin-Haapkylä 15 brevavskrifter till ”B.B. Schybergson” med uppmaningen ”innan Du ger bort dem, kan Du göra de utdrag, hvilka kunna af Dig begagnas”. E. Aspelin-Haapkylä till M.G. Schybergson 21.12.1914, SLSA 954.

35.

I slutet av brevet sände hon dock ”varma hälsningar till Tikkanens, hvilka ju stå Eder nära”, L. Scholander till M.G. Schybergson 30.10.1913, SLSA 954. Uppenbarligen erhöll SLS inte de efterfrågade breven till F.W. Scholander, vars brev till Estlander (3 st. 1878–1880) förvaras i arkivets samlingar. Däremot finns en avskrift av ett brev från C.G. Estlander till Scholanders änka 12.5.1883, som enligt accessionskatalogen donerats av doktorinnan Anna Hwass i Stockholm i maj 1914.

36. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 24.5.1917, FoU 31, 1918.

37.

I Finska Litteratursällskapets 100-årshistorik från 1931 framhåller historieforskaren Kaarlo Blomstedt urkundspublikationernas stora betydelse. Han konstaterar att uppropet vittnar om en upplyst förståelse för detta slag av arbete och om att historieforskningens uppgifter börjat uppfattas på ett nytt sätt. Blomstedt 1931, s. 6–7, 47.

38.

Sällskapets funktionärer, som först behandlade frågan, hade föreslagit att man i stället skulle tillsätta en historisk kommission som i anslutning till Finska Historiska Samfundets insamlingsplan självständigt skulle sända ut stipendiater för att samla in historiskt material i svenskbygderna. Förslaget förkastades dock av styrelsen. Protokoll fört vid SLS funktionärsmöte 16.5.1925, protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.5.1925 samt SLS årsberättelse 5.2.1926 (för 1925), Förhandlingar. Ny följd 2, 1926.

39. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.11.1922, FoU 36, 1923.
40. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.4.1943, Förhandlingar. Ny följd 20–21, 1946. Det av personhistoriska kommissionen insamlade materialet förvaras i dag i Historiska och litteraturhistoriska arkivet (HLA) under signum SLSA 749.
41. | Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 20.4.1950, 22.11.1951, 21.4.1955 och 16.5.1955, Styrelsemötesprotokoll Caa 15 och Caa 16; Arkivariens årsberättelse för 1955, Verksamhetsberättelsen Cbb 1.
42. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.12.1956, Styrelsemötesprotokoll Caa 16; SLS årsberättelse för 1983, Verksamhetsberättelsen Cbb 1.
43. | SLS årsberättelse för 1969, Verksamhetsberättelsen Cbb 1.

44.

Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 20.1.1955 och 22.9.1955, Styrelsemötesprotokoll Caa 16; SLS årsberättelse för 1955, Verksamhetsberättelsen Cbb 1; Olof Mustelin, Forskning och vitterhet. Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985 II. Det andra halvseklet, 1986, s. 225; se SLSA 1099 i arkivets accessionskatalog 22.6.1999. Röstarkivet omnämndes i Nya Pressen 6.2.1956 i samband med en presentation av nyutkomna delar av Levnadsteckningar och Släktbok. Se ”Ture Janson, Gus Mattsson får biografi”, Nya Pressen 6.2.1956.

45. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 12.5.1976, Styrelsemötesprotokoll Caa 17; SLS årsberättelse för 1976, Verksamhetsberättelsen Cbb 1.
46. | SLS årsberättelse för 1977, 1980 och 1984, Verksamhetsberättelsen Cbb 1; Mustelin 1986, s. 225.
47. | Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 21.11.1974, 17.4.1975 och 18.9.1975, Styrelsemötesprotokoll Caa 16; Joel Petterssons efterlämnade papper förvaras i Ålands landskapsarkiv, men sedan 1976 har SLS haft en kopia av manuskriptsamlingen, SLSA 759.
48. | Kopiorna erhölls i augusti 1979. H. Lillqvist till H. Järv 10.11.1977 och H. Järv till H. Lillqvist 30.8.1979, Allmänna arkivets korrespondens Fbe 2.
49. | J. Wrede till H. Parland 3.8.1977 och till O. Parland 2.4.1979, Allmänna arkivets korrespondens Fbe 1. I ingetdera fallet ledde påstöten till något omedelbart resultat, men handlingar rörande olika medlemmar av släkten Parland överlämnades till HLA i slutet av 1990-talet.
50. | S. Björck till J. Wrede 11.5.1977, Allmänna arkivets korrespondens Fbe 1; C.O. Sommar till H. Lillqvist 14.3.1985 och H. Lillqvist till C.O. Sommar 19.3.1985, Allmänna arkivets korrespondens Fbe 2.
51. | SLS årsberättelse för 1979, Verksamhetsberättelsen Cbb 1.
52. | Max Engmans PM angående insamling av arkivmaterial av betydelse för forskning kring finlandssvenskarnas historia 21.3.1976, bilaga till protokollet fört vid SLS styrelsemöte 22.4.1976, Styrelsemötesprotokoll Caa 17.
53. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.10.1976, Styrelsemötesprotokoll Caa 17; Mustelin 1986, s. 308–315; SLS årsberättelse för 1979, Verksamhetsberättelsen Cbb 1.
54. | Redan tidigare hade Paul Nyberg i pressen framhållit som sin åsikt att ”det inte finns en så obetydlig person eller en så obetydlig släkt att inte dess kulturhistoria kunde bli till nytta för det allmänna”. ”Finlandssvenskt familjearkiv förser forskare med material”, Österbottningen 2.6.1962.

55.

Uttalande av amanuens Holger Lillqvist i Pia Ingströms artikel ”Runebergs papper tvättade”, Hufvudstadsbladet 5.2.1984. I en artikel i SLS medlemsblad Källan framhöll arkivchef Nils Erik Villstrand 1996 på motsvarande sätt att de gamla pappren, dvs. enskilda personers, släkters, gårdars, företags, föreningars och institutioners handlingar, inte behöver vara exceptionella ”för att vara viktiga”. Nils Erik Villstrand, ”Den aggressiva glömskan och dess bekämpande”, 1996 s. 40.

56.

Jfr t.ex. Holger Lillqvists artikel ”Från modernism till proletärskildring” om författarmaterial i Allmänna arkivet, publicerad i SLS-Arkiv 3/1978 och senare i Svenskbygden i mars 1979; SLS Infoblad t.ex. 2/1989, 1/1992; Holger Lillqvist & Beatrice Moring, Översiktskatalog för Allmänna arkivet, 1986.

57. | Arkivariens årsberättelse 5.2.1906 (för 1905), FoU 20, 1907.
58. | Ibid.
59. | Arkivariens årsberättelse 5.2.1909 (för 1908), FoU 23, 1910. Uttalandet syftar på brev till kaplanen C.J. Roos, SLSA 153.

60.

T.ex. korrespondensen mellan greve C.G. Mannerheim och professor Alexander Blomqvist 1820–1848, SLSA 135, om vilken Lagerblad framhöll 1910: ”Om också brefväxlingen mellan de betydande männen till en god del berör intima personliga förhållanden, så måste den själffallet också innehålla mycket af stort allmänt intresse”, Lagerblad 1910, s. 146. Även senare hänvisas till privata brev på motsvarande sätt, t.ex. 1937 då R. Dahlberg om brev av bl.a. H. G. Porthan, M. Calonius, G.H. Jägerhorn och J. A. Sandels, SLSA 392, konstaterar att de är ”av stort intresse, kanske icke så mycket med hänsyn till innehållet som på grund därav att de härröra från märkliga personer”. Arkivariens årsberättelse 5.2.1938 (för 1937), Förhandlingar. Ny följd 14, 1938. Angående utgivningen av G. Heinricius arbete Från samhällslifvet i Åbo 1809–1827. Kultur- och personhistoriska skildringar (utg. 1914, nr 116 i SLS skriftserie) konstaterade styrelsen: ”Granskarne hade funnit arbetet lämpligt för Sällskapets skriftserie såsom behandlande en hittills föga känd epok, som belyses med stöd av ett stort antal brev från tidens bemärkta personer o.a., varvid snarare de privata relationerna än de officiella förhållandena äro huvudämnet”, Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.1.1911, FoU 24, 1911.

61. | Arkivariens årsberättelse 5.2.1917 (för 1916), FoU 30, 1917. Senare tog SLS emot bl.a. f.d. ordföranden M.G. Schybergsons (1927) och biskop F.L. Schaumans (1931) efterlämnade papper. Båda samlingarna var dock så stora att de delades upp i separata brev- och manuskriptsamlingar.
62. | F.E. Sommerschield, ”Mångsidig kulturell aktivitet – ’till åminnelse av J.L. Runeberg’”, Samarbete 1.10.1959; ”Finlandssvenskt familjearkiv förser forskare med material”, Österbottningen 2.6.1962.
63. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.3.1983, Styrelsemötesprotokoll Caa 17.
64. | Protokoll fört vid SLS årsmöte 5.2.1895, FoU 9, 1895.
65. | SLS årsberättelse 5.2.1896 (för 1895), FoU 10, 1897 och 5.2.1901 (för 1900), FoU 15, 1902.
66. | Protokoll fört vid SLS funktionärsmöte 26.9.1885, FoU 1, 1886.
67. | SLS årsberättelse 5.2.1886 (för 1885), FoU 1, 1886.

68.

År 1890 avböjde SLS styrelse t.ex. ett av rådmannen K.R. Svanljung insänt manuskript innehållande en resebeskrivning över Israel Reinius resa till Kanton 1745–1749. Manuskriptet hade granskats av E. Lagerblad, som noterat att de intressantaste delarna av reseanteckningarna redan publicerats tidigare. År 1905 returnerades dr O.L. Granholms arbete om ”Kvinnorörelsens natur”, som erbjudits för publicering, eftersom ”denna uppsats icke kunna räknas till Sällskapets verksamhetsområde”. Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.11.1890, FoU 6, 1892 och styrelsemötet 16.2.1905, FoU 19, 1906; Steinby 1985b, s. 25; Torsten Steinby, ”Femhundra böcker. Skrifter utgivna av Svenska Litteratursällskapet i Finland”, 1982, s. 8–10.

69.

Under perioden 1885–1915 publicerade R. Hausen drygt 40 bidrag i Förhandlingar och uppsatser och två källpublikationer i SLS skriftserie. Motsvarande siffror för K.G. Leinberg var drygt 20 bidrag i årsskriften och tre andra alster i skriftserien. Steinby 1982, s. 8–10; Elisabeth Söderhjelm, Svenska litteratursällskapets skrifter 1886–1940. Alfabetiskt och systematiskt register, 1942; Huldén 2000, s. 46–49.

70. | John E. Roos, ”Reinhold Theodor Hausen. En minnesteckning”, 1949, s. 23; Hakala 2000, s. 55–56. Kari Tarkiainen har också konstaterat att Hausen inte passade in i den fennomanska kanon över 1800-talets kulturheroer, Tarkiainen 2000, s. 13.
71. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 24.9.1885, FoU 1, 1886.

72.

Steinby 1985b, s. 55; K.G. Leinberg till C. Synnerberg 29.11.1885 och 8.12.1887, SLSA 223. Leinberg började dock redan 1885 utge ett stort antal handlingar i serien Bidrag till kännedomen af vårt land I–VI på J. Länkeläs förlag i Jyväskylä (1885–1894). Han publicerade sig också flitigt i Förhandlingar och uppsatser (jfr not 69).

73. | Hultin 1910, s. 42–43.

74.

SLS årsberättelse 5.2.1909 (för 1908), FoU 23, 1910. Även senare förekom motsvarande typ av program i samband med styrelsesammanträdena. I SLS årsberättelse för 1918 konstaterades att de rent ekonomiska ärendena under året överförts på funktionärerna ”för att därigenom bereda plats å programmet för Styrelsens sammanträden för litterära meddelanden, kortare föredrag, diskussion m.m.” SLS årsberättelse 5.2.1919 (för 1918), FoU 32, 1919. År 1942 beslöt styrelsen på förslag av prof. Otto Andersson att styrelsemötena vid lämpliga tillfällen skulle utökas med föredrag av stipendiater, pristagare etc. Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.11.1942, Förhandlingar. Ny följd 19, 1944.

75. | Roos 1949, s. 23–24; Tarkiainen 2000, s. 15.

76.

Hultin 1910, s. 36. Ännu ett par år senare konstaterade Elis Lagerblad i sin årsberättelse att sällskapets skrifter präglade ”af en allvarlig, delvis strängt vetenskaplig anda”, sorgligt nog haft en ”högst ringa läsarekrets utom Sällskapet själft”, vilket enligt honom vittnade ”föga fördelaktigt om det literära lifvets nuvarande ståndpunkt i vårt land”. Arkivariens årsberättelse 5.2.1895 (för 1894), FoU 9, 1895.

77.

Förhandlingar och uppsatser 1–24. I sin 25-års översikt över arkivbeståndet 1910 nämner Lagerblad att han endast undantagsvis tagit upp sådana manuskript som ”från början varit afsedda för offentliggörande i sällskapets skrifter”. Han konstaterar också att ”manuskripten till dessa publikationer för det mesta stannat i respektive författares eller utgifvares ägo, sedan tryckningen slutförts”. Lagerblad 1910, s. 150.

78. | Handlingarna publicerades i Förhandlingar och uppsatser och i sällskapets skriftserie enligt följande: Sveaborg FoU 8, 1894, Archenholtz FoU 7, 1893, Adlercreutz SSLS 8, 1887, de Bruce FoU 4, 1889, Hästesko FoU 5, 1891, Kristersson och Spåre FoU 3, 1888 samt 1808–09 års krig FoU 2, 1887.

79.

Materialet publicerades enligt följande (jfr föreg. not): Hornstedt SSLS 10, 1888, Collin FoU 3, 1888, Porthan SSLS 38, 1898, Choraeus SSLS 57, 1903, Arwidsson FoU 23, 1910 (brev) och FoU 18, 1905 (vittra alster), romerska och franska författare SSLS 43, 1899 samt 1700-tals handlingar FoU 9, 1895 och FoU 10, 1897.

80. | J. Wredes PM angående publicering av Diktoniusmaterial 17.9.1969, Allmän korrespondens Faa 15.
81. | Se HLS 51, 1976. Tio år tidigare hade SLS styrelse fattat beslut om att inte publicera reseanteckningarna i sällskapets skriftserie. Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.10.1966, Styrelsemötesprotokoll Caa 16.
82. | Se SSLS 518, 1984 och SLS årsberättelse för 1984, Verksamhetsberättelsen Cbb 1.

83.

Holger Lillqvist (red.), Samlade skrifter av Edith Södergran. Dikter och aforismer, SSLS 563:1, 1990; Agneta Rahikainen (utg. och komm.), Samlade skrifter av Edith Södergran. Brev, SSLS 563:2, 1996; Rahikainen, Agneta & Jukka Kukkonen & Peter Sandberg (red.), Som en eld över askan. Edith Södergrans fotografier, SSLS 582, 1993.

84. | Se Henry Parland, Sönder (om framkallning av Veloxpapper), utg. Per Stam, SSLS 677, 2005 och Hornstedt, Clas Fredrik, Brev från Batavia. En resa till Ostindien 1782–1786, utg. Christina Granroth under medverkan av Patricia Berg och Maren Jonasson, SSLS 707, 2008.

85.

Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.12.1886, FoU 2, 1887 samt 21.4.1887, FoU 3, 1888; Accessionskatalog för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling (SLSA 12, SLSA 8). I ett brev till arkivarien Elis Lagerblad 29.8.1911 önskar ombudsmannen i Hangö, apotekaren N.A. Lindsay von Julin återfå ”de John Julins reseberättelser jag lämnade Eder till låns, för att genomgås för Svenska litteratursällskapets räkning”. Arkivariens korrespondens Fad 2.

86.

Historiska och litteraturhistoriska arkivets förvärvsdatabas; i arkivets accessionskatalog har i slutet av år 1935 antecknats knappt 390 registrerade signum, men mellanskillnaden torde bero på en nynumrering av signumen efter att ca 50 samlingar kring 1910 överförts till de folkloristiska samlingarna, ett drygt halvt dussin samlingar överförts till Runebergsbiblioteket i början av 1900-talet, några samlingar överförts till annan institution och knappt tio samlingar returnerats till donatorerna. Skillnaden ökas dessutom av att donationerna av Estlanderbrev i samband med insamlingskampanjen har räknats som skilda donationsposter i förvärvsdatabasen medan de i accessionskatalogen sammanförts under ett signum, SLSA 181.

87.

Via senatskanslisten E.W. von Christierson erhöll SLS år 1887 ytterligare en donation av äldre avskrifter rörande Anjalaförbundet ur fröken Conradis dödsbo, Historiska och litteraturhistoriska arkivets förvärvsdatabas. Vid SLS styrelsemöte 25.4.1889 meddelade ordf. C.G. Estlander att prostinnan Kurtén testamenterat J.L. Runebergs manuskript Vargen till SLS, se FoU 5, 1891. Manuskriptet skulle tillfalla SLS efter hennes död och utges i Förhandlingar och uppsatser av Estlander, vilket även skedde år 1889. Jfr FoU 4, 1889.

88.

Andra stordonatorer var t.ex. arkitekten Jac. Ahrenberg (7 samlingar), prof. C.G. Estlander (7 samlingar), prof. Arvid Hultin (7 samlingar), prof. Klas Moring (6 samlingar) och statsrådet A. Mobergs sterbhus (6 samlingar). Det inlämnade materialet kunde variera från enstaka brev och dokument till hela brevsamlingar och ofta delades större helheter upp på flera arkivsignum. Historiska och litteraturhistoriska arkivets förvärvsdatabas.

89. | Revisionsberättelsen för 1897 finns tryckt i FoU 12, 1899.
90. | W. Lagus till C.G. Estlander 17.5.1886, SLSA 252.

91.

Förteckningen ”Sällskapets ombudsmän” i FoU 1, 1886; Steinby 1985b, s. 45–47; Vid SLS styrelsemöte 20.2.1908 beslöts att SLS ombudsmän i landsorten ”som en uppmuntran för sin verksamhet i Sällskapets tjänst skulle berättigas att erhålla hvar sitt exemplar äfven af Sällskapets tidigare utgifna publikationer”, utom av dem som inte längre fanns tillräckligt antal av. Nästan 40 år senare beslöt SLS styrelse vid sitt möte 17.10.1946 att personer som åtagit sig att vara ombud för SLS ”framdeles icke skulle åläggas skyldighet att inträda som medlemmar av Sällskapet” och därigenom bli tvungna att erlägga medlemsavgift. Se närmare FoU 22, 1909 och Förhandlingar. Ny följd 23, 1948.

92. | A. A. Fleege till SLS 23.5.1885, Allmän korrespondens Faa 1.
93. | R. Grotenfelt till A. Wallensköld 10.10.1918, Allmän korrespondens Faa 7. Steinby har konstaterat att det främst var tjänstemän och personer verksamma inom handel och industri som hävdade sin ställning som svenskar ”i förskingringen” genom att ansluta sig till SLS. Steinby 1985b, s. 46.

94.

T. Roos till A. Wallensköld 17.9.1918, Allmän korrespondens Faa 7. I ett brev till sällskapets arkivarie meddelade i sin tur ombudet i Grankulla, normallyceikollegan K.A. Laurent att han haft så många järn i elden och därför ”ej varit i tillfälle nu att jaga upp flere villebråd än tre: Baron B.O. Carpelan, Fil.mag. Fr.F. v. Schantz och Ingenjör A. Bergroth, vartill ju sedan kommer Farbrors egen fångst Albert Lilius och undertecknad.” I slutet av brevet konstaterar han dock hoppfullt att han nog skall ”inom den närmaste framtiden med Guds hjälp mobilisera ett flertal”. K.A. Laurent till E. Lagerblad 16.11.1910, Arkivariens korrespondens Fad 2.

95. | A. Törnudd till A. Wallensköld 9.9.1920, Allmän korrespondens Faa 7.
96. | V. Rasmus till K. Reuter 26.8.1956 och 30.5.1958, Allmän korrespondens Faa 13. I Rasmus fall var medlemmarna enligt en förteckning över SLS ombud 1963 15 st. Förteckningen ingår som bilaga till ett brev från SLS till Sten-Olof Westman på Landsbygdens Folk 1963, Allmän korrespondens Faa 15.
97. | J.E. Strömborg till S. Kullhem 24.12.1892, Allmän korrespondens Faa 2.
98. | F.W. Sundwall till S. Kullhem 21.12.1896, Allmän korrespondens Faa 2.
99. | SLSA 22; J.S. Hedman till SLS 9.6.1886, Allmän korrespondens Faa 1.
100. | SLS [sekreterare ?] till J.S. Hedman 24.7.1886, Brevkoncept Db5.
101. | Se SLSA 5; Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.11.1885, FoU 1, 1886.
102. | SLSA 31, 30. Ombudsmännen avtackades av SLS per brev 20.1.1887, Brevkoncept Db 5.

103.

Steinby 1985b, s. 45–46; Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 20.2 och 20.11.1969, Styrelsemötesprotokoll Caa 16; SLS årsberättelse för 1969, Verksamhetsberättelsen Cbb 1; Mustelin 1986, s. 84. Vid styrelsens besök i Jakobstad i oktober 1984 togs frågan om återupplivande av ombudsmannanätet upp och kansliet fick i uppdrag att utreda vilka uppgifter ett dylikt kunde ha och i vilken utsträckning det borde förverkligas. Frågan ledde dock inte till några fortsatta åtgärder. Protokoll fört vid SLS funktionärsmöte 15.2.1985, Styrelsemötesprotokoll Caa 18.

104. | Uppgifterna är hämtade ur Historiska och litteraturhistoriska arkivets förvärvsdatabas.

105.

Tigerstedt syftar troligen på Fredrik Cygnaeus biografiska skildring av Joachim Zachris Duncker från 1858. E. S. Tigerstedt till M.G. Schybergson 24.1.1892, SLSA 954. De omnämnda breven förvaras i dag i Krigsarkivet, medan släkten Tuderus arkiv, i vilket V. Tuderus handlingar ingår donerades till HLA våren 2009, SLSA 1262. Tigerstedt blev senare under 1892 medlem av SLS och ombudsman i S:t Michel.

106. | F. Edv. Stenvik till M.G. Schybergson 18.4.1914, SLSA 954; Schybergson 1916, s. 432–433.
107. | E. von Wendt till B. Lesch 24.10.1934 och 4.2.1935 samt E. von Wendt till K. Reuter 3.12.1934, Allmän korrespondens Faa 11. Tidigare toppår med mellan 20 och 25 donationer var 1886, 1889, 1913–1915. Historiska och litteraturhistoriska arkivets förvärvsdatabas.
108. | Steinby 1985b, s. 13–14; Historiska och litteraturhistoriska arkivets förvärvsdatabas. Tigerstedt var också bekant med C.G. Estlander från arbetet med Finsk Tidskrift, jfr brev från K.K. Tigerstedt till C.G. Estlander 1877–1894, SLSA 252.
109. | Den 36-årige historieforskaren P. Nordmann avslutar dock sin redogörelse med en begäran att ”Farbror skall ej för de andra storgubbarna tala om kollegans historiska forskningar”. P. Nordmann till C.G. Estlander 11.11.1887 och 28.11.1894, SLSA 252.
110. | För ett knappt tjugotal samlingar saknas uppgift om donatorn och i några fall består samlingen av avskrifter beställda av SLS. Historiska och litteraturhistoriska arkivets förvärvsdatabas.
111. | Se SLSA 17 samt M.G. Schybergson till C.G. Estlander 31.8.1885 och 1.3.1886, SLSA 252.
112. | SLSA 114; W. Lagus till M.G. Schybergson 15.5.1901 och 12.3.1904, SLSA 954.
113. | A. von Schantz till M.G. Schybergson 7.3.1897, SLSA 954. Poemen togs inte emot däremot nog breven från A.I. Arwidsson till J.J. Pippingsköld 1815–1820, vilka förvaras i arkivets samlingar under signum SLSA 97.
114. | Steinby 1985b, s. 13–14, 29.
115. | G. Frosterus till C.G. Estlander, 21 brev 1860–1899, SLSA 252. Prof. Sven Lindman, som forskat i Estlanders idévärld, talar i den postuma artikeln ”Den unge C G Estlander och språkfrågan” i HLS 60, 1985 om ”den Estlander närstående Gustaf Frosterus”.

116.

I ett brev till C.G. Estlander hösten 1886, konstaterar F. Gustafsson, som själv var påtänkt som utgivare av FT att Schybergson är mer intresserad och står närmare alla nuvarande redaktörer än Gustafsson själv (Elfving, Willebrand, Tikkanen, E. Schybergson, Tigerstedt, Ramsay). F. Gustafsson till C.G. Estlander 27.9.1886, SLSA 252.

117. | Steinby 1985b, s. 32, 99, 107, 123, 250–252; E. Lagerblad till C.G. Estlander, 1879–1898 och F. Gustafsson till C.G. Estlander 1876–1907, SLSA 252.

118.

Vicebibliotekarien Arvid Hultin var anställd vid universitetsbiblioteket 1877–1926. Emil Hasselblatt innehade olika befattningar inom biblioteket 1894–1941 liksom även Ragnar Dahlberg 1900–1945, Gunnar Castrén 1897–1907, Holger Nohrström 1905–1939, Arne Jörgensen 1902–1939 , Paul Nyberg 1911–1957, Hans Ruin 1912–1930, C.A. Nordman 1911–1915 och Hugo E. Pipping 1917–1929. Rainer Knapas, Kunskapens rike. Helsingfors universitetsbibliotek – Nationalbiblioteket 1640–2010, 2012, s. 244–254; Vem och vad 1936.

119. | Pia Forssell, ”Hultin, Arvid”, 2009, s. 379–381.
120. | P. Nordmann till C.G. Estlander 1887–1902, SLSA 252.
121. | Vem och vad 1920 och 1926.
122. | Knapas 2012, s. 243; Göran Stjernschantz, ”Herr Corpwieth och hans vänner på gamla UB 1914–1916 ”, 1981, s. 29, 33.

123.

Enligt den australiensiske antropologen W. Lloyd Warner, som först definierade klickbegreppet, är det närmast synonymt med informella relationer. Individerna kan vara medlemmar i olika klickar samtidigt och varje samhälle genomsyras enligt honom av nätverk bestående av överlappande klickar med människor som delar en känsla av samhörighet och ett visst mått av intimitet. Einar Hreinsson & Tomas Nilson, ”Introduktion”, 2003, s. 12–13.

124.

Knapas 2012, s. 254. Att flera av de nämnda bibliotekstjänstemännen var goda vänner framgår bl.a. av ett flertal brev från Holger Nohrström till Ragnar Dahlberg, bl.a. rörande en festskrift till Arvid Hultin. I breven omnämns de nämnda bibliotekstjänstemännen och amanuenserna i skämtsam ton som ”Hultibus” (A. Hultin), ”Jörgen”, ”Gorgo”, ”Gorgonsenius” (A. Jörgensen), ”Polle”, ”Polonius”, ”Pollenkorn” (P. Nyberg), ”Pips” (Hugo E. Pipping) etc. Paul Nyberg undertecknade också brev till Dahlberg med signaturen ”Apollån”. H. Nohrström till R. Dahlberg 1919–1929 och P. Nyberg till R. Dahlberg trol. 1929, SLSA 515.

125.

Jfr arkivarien Paul Nybergs årsberättelse för år 1952 där brevskrivarna i f.d. arkivarien Ragnar Dahlbergs brevsamling sägs tillhöra ”kretsar, som stått sällskapet nära” och brevsamlingen utgöra ”ett vackert minne av den man, som under många år vårdade och utökade sällskapets arkiv”. Brevsamlingen överlämnades till arkivet 1952 av fru Hjördis Dahlberg. Arkivariens årsberättelse 1952, Förhandlingar. Följd 3:1−4, 1954.

126. | Steinby 1985b, s. 46.
127. | Under de följande femton åren fram till slutet av 1935 tillkom ytterligare drygt 70 nya donatorer, som inte donerat tidigare. Av dessa är åtta okända som inte gått att spåra. Sammanlagt donerade drygt 280 personer och organisationer material till Allmänna arkivet under det första halvseklet.
128. | Statistiken i detta kapitel har sammanställts på basis av uppgifterna i Historiska och litteraturhistoriska arkivets förvärvsdatabas.

129.

Förteckning öfver Svenska Litteratursällskapets i Finland bestyrelse, ombudsmän, hedersledamöter, korresponderande ledamöter och öfriga medlemmar, 1904, s. 23; se SLSA 197 i Historiska och litteraturhistoriska arkivets förvärvsdatabas. Ett annat exempel är friherrinnan och författaren Nanny Cedercreutz, stiftande medlem av SLS. Mellan 1917 och 1945 donerade hon brev av F.M. Franzén samt sina egna dagboksanteckningar och manuskript, SLSA 234, 345, 435. Efter Nanny Cedercreutz död donerade arvingarna 1952 hennes brevsamling, SLSA 512, till arkivet. Änkelektorskan Mina Cygnaeus i Åbo, vars make Gustaf Cygnaeus varit stiftande medlem, inlämnade i sin tur 1916 brev från C.G. Estlander till hennes make, SLSA 226. Av korrespondensen mellan G. Cygnaeus och M.G. Schybergson framgår dessutom att paret Cygnaeus varit familjebekanta med Schybergsons. G. Cygnaeus till M.G. Schybergson 1881–1903, SLSA 954.

130. | SLSA 168, 227, 228, 252. På motsvarande sätt inlämnade styrelsemedlemmen Gunnar Castréns mor Lotti Castrén i mars 1923 15 brev från C.G. Estlander 1875–1882 till hennes make Robert Castrén. Historiska och litteraturhistoriska arkivets förvärvsdatabas.

131.

I denna översikt berörs inte de 29 insamlarna av främst folkloristiskt material, vilka ingår i de ca 200 angivna donatorerna. Materialet överfördes som tidigare framgått till de folkloristiska samlingarna och ingår sedan början av 1900-talet inte längre i Allmänna arkivet/Historiska och litteraturhistoriska arkivets arkivbestånd.

132.

Bland de drygt 70 nya donatorerna under perioden 1921–1935 (jfr not 127) var fördelningen mellan kategorierna något jämnare. Den största gruppen fruar, fröknar och makor utgör ca 20 procent av donatorerna. Den näst största gruppen kyrka och skola, där nästan alla donatorer var lärare, var hälften mindre och grupperna universitet och den högre bildningen, handel och industri, civil förvaltning och rättskipning, kultur, magistrar och studenter samt sterbhus utgör mellan 8 och 9 procent var. Till grupperna militärer, medicinare, teknisk utbildning och övriga yrken hör 1–3 procent av donatorerna, medan gruppen föreningar och organisationer i likhet med gruppen donatorer utan yrke eller titel utgör ca 4 procent.

133.

Historiska och litteraturhistoriska arkivets förvärvsdatabas. Knappt 30 procent av de nya donatorerna 1921–1935 fanns i Nyland (t.ex. 16 donatorer i Helsingfors, 1–2 i Ekenäs, Karis, Grankulla, Borgå). Under den angivna perioden fanns sammanlagt 12 procent av donatorerna i Egentliga Finland (4 procent; Åbo och Nystad), Österbotten (4 procent; Vörå, Gamlakarleby, Torneå) och utlandet (4 procent; Sverige). I Tavastland hittas en donator (Sääksmäki) under denna period. De övriga landskapen är orepresenterade, men den geografiska fördelningen är svår att fastställa korrekt eftersom uppgifter om hemort saknas för mer än hälften av de nya donatorerna under denna period.

134.

Nätverksforskningen utvecklades av amerikanska och brittiska forskare inom socialpsykologi, antropologi och sociologi på 1930–1960-talen, men de ledande svenska historiker som undersökt sociala nätverk stöder sig främst på de teorier och den kvalitativa nätverksanalys som utvecklades av den amerikanske sociologen Walter W. Powell i början av 1990-talet. I motsats till den kvantitativa nätverksanalysen, som inriktat sig på nätverkens form och utseende, koncentrerar sig det kvalitativa analyssättet på de sociala nätverkens innehåll och funktion med utgångspunkt i interaktionen mellan personerna. Den kvalitativa analysen av sociala nätverk har stött sig bl.a. på den franske sociologen Pierre Bourdieus kapitalbegrepp, i synnerhet det s.k. sociala kapitalet, som närmast kan karakteriseras som de relationer en människa har till andra människor i form av släktband, vänskapsförbindelser, kontakter med gamla skolkamrater och medlemmar av den egna kåren – kort sagt individens sociala kontakter. Vid studier av sociala nätverk har man sålunda försökt kartlägga de personliga band som förenar medlemmarna i ett socialt nätverk, t.ex. genom studier av de berörda personernas korrespondens, och försökt uppskatta de personliga relationernas betydelse och den resurs som dessa relationer kan utgöra för den enskilda individen. För närmare uppgifter, se Håkan Gunneriusson (red.), Sociala nätverk och fält, 2002, s. 9–13, 26–31, 53–61, 67–70 och Einar Hreinsson & Tomas Nilson (red.), Nätverk som social resurs. Historiska exempel, 2003, s. 7–30; De mest framträdande forskarna inom den s.k. Powelltraditionen har varit tre Uppsalahistoriker, Ylva Hasselberg, Leos Müller och Niklas Stenlås som knöt an nätverksanalysen till Bourdieus teorier. Deras teorier presenteras i Sociala nätverk och fält, 2002. Kritik mot Powelltraditionen har framförts bl.a. i Nätverk som social resurs. Historiska exempel, 2003, där Göteborgshistorikerna Hreinsson och Nilson hävdar att Powelltraditionens nätverksbegrepp är alltför exklusivt, elitpräglat och teoretiskt smalt och att den har försummat den kvantitativa metodens fruktbarhet som komplement, speciellt vid undersökning av de lägre samhällsklasserna som sällan efterlämnat något eget skriftligt material. De konstaterar också att den elitinriktade forskningen till stor del undersökt hur redan etablerade nätverk mellan jämlika aktörer bevaras medan den socialhistoriska forskningen ofta undersökt uppbyggnaden av ett nätverk och rekryteringen av nätverksmedlemmar. I Finland har nätverksforskning bedrivits sedan slutet av 1990-talet, t.ex. vid universiteten i Helsingfors, Jyväskylä, Tammerfors och Åbo.

135. | Jfr Ylva Hasselberg, Leos Müller & Niklas Stenlås, ”Åter till historiens nätverk”, 2002, s. 18, Andersson, Irene, ”Att skapa en resning mot krigshot. Kvinnors nätverk som bas för bred mobilisering”, 2003, s. 155.

136.

Powelltraditionens svenska anhängare har utgående från den franske antropologen Marcell Mauss idéer om gåvoutbyte och den tyske sociologen Niklas Luhmanns tankar om tillit konstaterat att olika typer av utbyten mellan individer är nätverkets viktigaste funktion. Enligt de svenska Powellanhängarna förutsätter en gåva i betydelsen ”mellanmänsklig handling” alltid en jämbördig gengåva enligt informella oskrivna regler, och den tacksamhetsskuld som är förknippad med gåvohandlingen bekräftar, skapar och reproducerar i sin tur det förtroende och den tillit som måste finnas i ett nätverk för att det ska fungera. Hasselberg, Müller & Stenlås 2002, s. 19–21, Hreinsson & Nilson 2003, s. 19–20.

137. | Jfr Andersson 2003, s. 170; Johan A. Lundin & Tomas Nilson, ”Religion och karriär. De religiösa nätverkens betydelse för social mobilitet”, 2003, s. 139.
138. | Hreinsson & Nilson 2003, s. 20, Hasselberg, Müller & Stenlås 2002, s. 23.
139. | I nätverksforskningen talar man om s.k. systemtillit. Jfr Håkan Gunneriusson, ”Fält och sociala nätverk – så förhåller de sig till varandra”, 2002, s. 36, Lundin & Nilson 2003, s. 139.
140. | F.E. Stenvik till C.G. Estlander 16.11.1881 och R. Tigerstedt till C.G. Estlander 24.1.1882, SLSA 252.
141. | Arvid Hultin, ”M.G. Schybergson. Hans verksamhet i Svenska litteratursällskapet”, 1927, s. 1–100; C.M. Schybergson, Magnus Gottfrid Schybergson, 1956, s. 191–192.
142. | Steinby 1985b, s. 22, 47 f; Patrick Bruun, Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985. Perspektiv på jubileumsutställningen, 1985, s. 39; ”Prof. Patrick Bruun: Litteratursällskapet en proteströrelse!”, Östra Nyland 16.4.1985.
143. | Enligt Irene Andersson fungerar personliga nätverk både som tankeverkstad för spridning av kunskap och erfarenheter och som en minnesbank. Genom rekryteringsnätverk knyts medlemmar och resurser till en idé. Andersson 2003, s. 156, 170.
144. | ”Sällskapets ombudsmän”, FoU 1, 1886 och ”Förteckning över Svenska litteratursällskapets i Finland styrelse och ombudsmän”, FoU 30, 1917.

145.

Lagerborg var bror till R. Dahlbergs hustru Hjördis. Han donerade brev som han erhållit av Ingeborg Malmström samt litterära handlingar donerade av I. Malmströms arvingar, SLSA 247 och 246. I en bilaga till SLS styrelseprotokoll i december 1919 föreslog troligen Dahlberg att SLS skulle ta emot materialet och i protokollet konstaterades att inlämnaren ”hade utverkat såväl författarinnans som hennes jämväl avlidne sons professor Rurik Malmströms begivande att överlämna manuskripten åt Litteratursällskapet”. Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.12.1919, FoU 33, 1920 samt bilaga B till nämnda protokoll, Styrelsemötesprotokoll Caa 6.

146. | S. Nordenstreng till S. Kullhem 19.2.1904, Allmän korrespondens Faa 3.
147. | P.N. Crohns till C.G. Estlander 27.11.1889, Ordförandes korrespondens Fab 1. Enligt geografen Gunnar Törnqvist är den personliga informationen, i synnerhet från kända och närstående personer av störst betydelse då idéer sprids. Andersson 2003, s. 157.
148. | Se SLSA 122 och O. Moberg till M.G. Schybergson 25.9.1902, SLSA 954.

149.

J. Hedengren till M.G. Schybergson 1905–1911, SLSA 954; F. Färling till M.G. Schybergson 26.2.1893, SLSA 954. Färling överlämnade uppenbarligen materialet i samråd med sin svärfar, friherre K.J. Carpelan på Odensaari gård, som samtidigt donerade ett originalbrev från Mikael Wexionius-Gyldenstolpe till Krister Larsson Carpelan 1670, SLSA 76. Enligt arkivets accessionskatalog donerade Färling ett par år senare ytterligare två dokument till arkivet, nämligen en dagorder av fältmarskalken M. von Ungern-Sternberg till överste W. Carpelan, SLSA 81 och A. Ehrensvärds tidigare nämnda redogörelse över befästningsarbetena på Sveaborg, SLSA 79 (publ. i FoU 8, 1894).

150. | Z. Topelius till M.G. Schybergson 8.4.1894, SLSA 954. Breven förvaras i Historiska och litteraturhistoriska arkivet under signum SLSA 80.
151. | Schybergson 1956, s. 106, 122, 137–140; M.G. Schybergson till T. Westrin 11.7.1886 och 20.11.1905, SLSA 954. Schybergson hänvisar till Westrins donation av sånger som sjöngs vid en middag hos prefekten i Paris, där bl.a. G.M. Sprengtporten var närvarande, se SLSA 139.
152. | SLSA 26; K.G. Leinberg till C. Synnerberg 2.11.1886, SLSA 223.
153. | E. Lagerblad till E. Lagus 23.1.1913, SLSA 623.
154. | J. Wrede till U. Rotkirch 25.11.1979, Allmänna arkivets korrespondens Fbe 1.
155. | Steinby 1985b, s. 123; Arvid Hultin, ”Elis Lagerblads verksamhet i Svenska litteratursällskapet”, 1929, s. 66–67.

156.

Arvid Hultin har antytt att Lagerblad blev påtänkt av C.G. Estlander för en plats i SLS styrelse i första hand som språkgranskare av kommande manuskript. Lagerblad hade 1879 publicerat en ”noggrann och vederhäftig kritik” i Finsk Tidskrift av Topelius Boken om vårt land och dess lämplighet som skolbok, vilket av samtiden uppfattades som en litterär bragd. Enligt Hultin kunde Lagerblad vid behov vara sträng i sin kritik och ”räddade” Förhandlingar och uppsatser från ”de tallösa bidrag, varmed K.G. Leinberg på sin tid översvämmade sällskapet”. Hultin 1929, s. 69–72, 86, 112–113.

157. | Det blev småningom praxis att arkivarien beräknade honoraren enligt en fastställd tariff och utbetalade dem, men betalning skedde först efter att ordföranden godkänt honoraren. Hultin 1929, s. 86–93, 97.

158.

Det visade sig tidigt att en stor del av medlemmarna inte avhämtade sina skrifter i bokhandeln och distributionen skedde därefter under arkivariens övervakning först genom stadsposten, därefter genom Expressbyrån och Arbetets vänners byrå, men med otillfredsställande resultat, och slutligen genom sällskapets vaktmästare. Hultin 1929, s. 91.

159.

I samband med stadgerevisionen 1935 överfördes uppgiften att föra matrikel över sällskapets medlemmar officiellt från sekreteraren till arkivarien. Uppgiften kvarstod ända fram till 1984. Steinby 1985b, s. 123; ”Stadgar för Svenska litteratursällskapet i Finland, r.f., stiftat till åminnelse av Johan Ludvig Runeberg. Antagna vid det ajournerande årsmötet 18 februari 1935 och stadfästa den 27 maj 1935”, Förhandlingar. Ny följd 12, 1936.

160.

Hultin 1929, s. 92. Enligt Arvid Hultin (a.a.) sammanställde Lagerblad de medlemsförteckningar som trycktes 1886, 1893, 1898, 1902, 1911 och 1917. Medlemsförteckningen trycktes också 1904 och 1908 och det förefaller sannolikt att Lagerblad även medverkat i arbetet med dessa förteckningar. Efter Lagerblads avgång upphörde sällskapet att publicera förteckningar över sin medlemskår.

161. | Sannolikt gällde renskrivningsarbetena 1893, 1897, 1901 och 1903 sällskapets medlemsförteckning. I verifikaten för år 1902 finns angivet renskrivning av Ridderskapets protokoll 1809. Arkivariens verifikat 1893–1909 Gia 9.
162. | Hultin 1929, s. 95.

163.

E. Lagerblad till S. Kullhem 30.10.1895, Allmän korrespondens Faa 2. Att problemen fortsatte en lång tid framåt, även efter Lagerblads avgång, framgår bl.a. av det brev Hugo Bergroth skrev till ordförande Schybergson i december 1920 för att anmäla om sin ”omedelbara avgång ur Styrelsen” till följd av ökande ovilja att ”förblifva medansvarig för den misshushållning, som det nu tillämpade, för öfrigt i ej ringa grad ineffektiva sättet för distributionen av Svenska Litteratursällskapets skrifter enligt min bestämda mångåriga [1912–1920] övertygelse innebär”. H. Bergroth till M.G. Schybergson 19.12.1920, SLSA 954. Bergroth avgick 1921 men återinträdde i styrelsen ett par år senare och förblev styrelsemedlem fram till 1935.

164.

Vid sekelskiftet 1900 konstaterade Lagerblad dock att den blygsamma åtgången av sällskapets skrifter i bokhandeln uppenbarligen berodde på att merparten av de personer som ”älska litterära alster av den art, som på sällskapets förlag utkomma, såsom medlemmar tillhöra sällskapet och sålunda fingo de flesta publikationer sig gratis tillsända”. Hultin 1929, s. 93–95.

165.

Hultin 1929, s. 91–92. I ett brev till sällskapets skattmästare konstaterar Lagerblad 1916, under sitt sista år som arkivarie, angående det besvärliga arbetet med tryckningen av SLS medlemsförteckning: ”Mycket arbete och förargelse, men föga tack är lönen.” E. Lagerblad till A. Wallensköld 17.7.1916, Allmän korrespondens Faa 6. I något skede började arkivarien erhålla ett månatligt arvode och i protokollet från styrelsemötet 19.4.1917 finns en anteckning om att den nya arkivariens lön höjdes till 200 mk i månaden. Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 17.2.1898, FoU 12, 1899 och 19.4.1917, FoU 31, 1918.

166.

Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.2.1947, Förhandlingar. Ny följd 23, 1948; Sällskapets ändrade stadgar (§ 13) 1950. Se protokoll förda vid SLS styrelsemöte 18.11.1949 och årsmöte 5.2.1950, Förhandlingar. Ny följd 26, 1951; SLS verksamhetsberättelse för år 1950, Förhandlingar. Följd 3:1–4, 1954. Ett permanent fungerande kansli erhöll sällskapet 1933 då fil.mag. Kurt Reuter anställdes som skattmästarbiträde. Via kamrerskapet vid SLS blev han 1950 sällskapets första kanslichef, en post som han behöll till sin pensionering 1968. Under denna tid biträddes han endast av en kanslist och hade därigenom i praktiken stora delar av verksamheten i sin hand. Först år 1965 överfördes kamrersuppgifterna på en nyinrättad kamrerstjänst. I slutet av 1970-talet utökades personalen vid SLS kansli med ytterligare ett par tjänster. Mustelin 1986, s. 123–125.

167. | Steinby 1985b, s. 73, 151; ”Stadgar för Svenska Literatursällskapet i Finland, stiftadt till åminnelse af Johan Ludvig Runeberg, faststälda genom Kejs. Senatens Resolution d. 11 Juni 1885”, FoU 1, 1886.

168.

Föreståndaren för Runebergsbiblioteket hade vid sin sida haft en bibliotekskommitté som på förslag av Arvid Hultin indrogs i början av år 1924. Samtidigt beslöt styrelsen ”att ombetro vården av Runebergsbiblioteket åt arkivarien” som i sin årsberättelse hädanefter även skulle redogöra för Runebergsbibliotekets tillväxt. Samtidigt beslöts att Runebergsbibliotekets föreståndararvode om 900 mk skulle höjas med 100 mk och tillfalla arkivarien. Dalhlberg hade en förmåga att göra bibliografiska fynd och under hans tid utökades Runebergsbiblioteket med 1 200 nummer. Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 22.3.1923 och 21.2.1924, FoU 37, 1924; Steinby 1985b, s. 76.

169.

Mustelin 1986, s. 214. Hösten 1939 beslöt styrelsen att dra in arkivamanuensbefattningen vid Folkloristiska och Allmänna arkivet och i stället låta amanuenserna vid Folkkultursarkivet ta hand om arkivamanuensens uppgifter utan särskild ersättning. Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.9.1939, Förhandlingar. Ny följd 16, 1940.

170. | Stadgar för Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1984, SLS stadgar Haaa 1. Redan 1907 hade Lagerblad fått i uppdrag att göra upp en katalog över sällskapets bibliotek, men han torde aldrig ha fått någon dylik till stånd. Hultin 1929, s. 85.
171. | Hultin 1929, s. 76–79; Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 20.4 och 14.9.1893, FoU 8, 1894.
172. | SLS årsberättelse 5.2.1894 (för 1893), FoU 8, 1894; Steinby 1985b, s. 25.

173.

Som amanuens anställdes magister W. Solstrand. De vetenskapliga föreningarnas hus kallades i folkmun Pöllölä (”Ugglebo”), efter ugglan, vishetens symbol, som fanns över ingången från Kaserngatan. Steinby 1985b, s. 26–27; Hultin 1929, s. 76–80; Arkivariens årsberättelse 5.2.1900 (för 1899), FoU 14, 1901; Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 23.4 och 22.10.1908, FoU 22, 1909 samt 23.9.1909, FoU 23, 1910.

174.

Arkivariens årsberättelse 5.2.1910 (för 1909), FoU 24, 1911. Forskarnas tillgång till arkivsamlingarna avbröts dock av krig och oroligheter. Till följd av första världskrigets utbrott 1914 packades manuskriptsamlingarna och de folkloristiska samlingarna in i lådor och placerades i skydd i husets källarvalv. Det samma var fallet under ”ofärdsmånaderna” 1918. Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 22.10.1914, FU 28, 1915 samt 25.4.1918, FoU 31, 1918.

175. | Utlåningsbok för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling I, Äldre handlingar rörande Allmänna arkivet Hgbg 3. Enligt utlåningsboken fick t.ex. general von Schwindt 1922 studera Kuopio svenska lyceums vitsordsprotokoll för året 1912–1913 i Presidentens militärkansli.

176.

Arkivariens årsberättelse 5.2.1932 (för 1931), Förhandlingar. Ny följd 8, 1932; Dahlberg 1935, s. 118–119; Mustelin 1986, s. 214. Samarbete med universitetsbiblioteket till forskarnas bästa förekom även i andra frågor: År 1932 löste sällskapets styrelse in en serie fotografier som fotografen Anna Blomberg tagit för Runebergs hems räkning av de Runebergshandskrifter som sällskapet förfogade över, och deponerade den i universitetsbiblioteket ”för att där tjäna forskningen”. Arkivariens årsberättelse 5.2.1933 (för 1932), Förhandlingar. Ny följd 9, 1933.

177. | Ragnar Dahlberg var anställd vid Helsingfors universitetsbibliotek åren 1900–1945, från 1924 som äldre underbibliotekarie. Efter sin pensionering 1945 fortsatte han på biblioteket som s.k. extra tjänsteman ända till sin död 1950. Hugo E. Pipping, ”Ragnar Dahlberg”, 1963, s. 16.

178.

Utlåningsbok för Svenska Litteratursällskapets manuskriptsamling I–IV, Äldre handlingar rörande Allmänna arkivet Hgbg 3. I januari 1904 ”beslöt Bestyrelsen öfversända dessa anteckningar till kungl. biblioteket i Stockholm, där tillfälle kunde beredas doktor Lille att genomgå dem”. Några år senare beslöt styrelsen på motsvarande sätt att professor K.B. Wiklund skulle få låna några lappska verser ur den Franzénska samlingen i sällskapets arkiv till Uppsala universitetsbibliotek för att studera dem där. Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 21.1.1904, FoU 18, 1905 samt 20.1.1910, FoU 24, 1911.

179.

Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.12.1908, FoU 22, 1909. Enligt Ernst Lagus blev arbetet med katalogen över manuskriptsamlingarna dock ogjort, se E. Lagus till M.G. Schybergson 12.2.1916, SLSA 954. Redan 1888 hade Lagerblad i ett brev till ordförande Estlander beklagat sig över svårigheten att sätta lämplig rubrik på en volym med reseberättelser och bad Estlander om råd då han ”yr i hufvudet” och utarbetad ”af skolarbete, särskildt profskrifningar” inte vågade besluta på egen hand i ”denna föga viktiga fråga”. E. Lagerblad till C.G. Estlander 7.12.1888, SLSA 252.

180. | E. Lagerblad till C. Synnerberg 10.10.1895, SLSA 223 och E. Lagerblad till E. Lagus 13.4.1914, SLSA 623.

181.

Väinö Solstrand, ”Elis Lagerblad. Hans liv och gärning.”, 1929, s. 34–35, 62. År 1915 hade styrelsen också belönat Lagerblad på hans 70-årsdag med en gratifikation om 2 000 mk som en erkänsla för hans 30-åriga verksamhet i sällskapets tjänst. Hultin 1929, s. 123–124, 129; Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.1.1915, FoU 28, 1915.

182. | E. Lagus till M.G. Schybergson 12.2.1916, SLSA 954.
183. | E. Lagerblad till E. Lagus 23.1.1916, SLSA 623. Enligt Elis Lagerblads son Jarl innebar Lagus angrepp på hans far att det ”med ett slag fullständigt dödade den arbetsfröjd han dittills behärskats av, när det gällde Sv. Litteratursällskapet”. J. Lagerblad till A. Hultin 26.7.1929, SLSA 375.
184. | Steinby 1985b, s. 211–214.
185. | Detta framgår av ett av Schybergson utarbetat förslag till yttrande vid styrelsemötet 20.1.1916, vilket dock inte framfördes men sparades som han själv antecknat ”som historiskt dokument”. Se M.G. Schybergsons anteckningar angående SLS i SLSA 954.

186.

Lagerblad och Hausen lät sig omväljas 1916 uppenbarligen för att inte böja sig för agitationen. Hultin 1929, s. 124–127. Lagerblad nämnde också i ett brev till E. Lagus i januari 1916 att han inte genast kunde överlämna arkivet och bokföringen åt en efterträdare i fullgott skick utan behövde tid bl.a. med hänvisning till ”en plågsam ögonsjukdom, för vilken ett forcerat arbete kunde bliva ödesdigert”. E. Lagerblad till E. Lagus 23.1.1916, SLSA 623.

187. | Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 20.1.1916 och 17.2.1916, FoU 29, 1916.

188.

Steinby 1985b, s. 77, 256–257. Av publikationsverksamheten återstod för arkivarien dock att ”underhandla med tryckerierna, vaka över korrekturen, vårda sig om den typografiska utstyrseln och illustrationerna, kontrollera distributionen och hålla kontakt med distributionsombuden här hemma och i utlandet”, ett växande editionsarbete ”som skulle blivit vilken arkivarie som helst övermäktigt att sköta på lediga stunder”, för att citera Hugo E. Pippings minnesteckning över Ragnar Dahlberg. Pipping 1963, s. 25.

189.

Enligt Steinby var det till väsentlig del Dahlbergs förtjänst att accessionerna till Allmänna arkivet blev anmärkningsvärt stora. En dylik omfattande donation var R.F. von Willebrands efterlämnade brev- och manuskriptsamlingar 1935 (SLSA 378 och 379), som skulle göras ”tillgängliga för vetenskaplig forskning enligt arkivariens närmare prövning”. Protokoll fört vid SLS extra styrelsemöte 19.7.1935, Förhandlingar. Ny följd 12, 1936; Steinby 1985b, s. 76–77; Pipping 1963, s. 25; Dahlberg 1935, s. 118–119. Om ordnandet av C.G. Estlanders brevsamling meddelade Dahlberg 1921 att ”de många olika avdelningar, på vilka breven tidigare varit splittrade, hava sammanförts till en enda, och breven hava ordnats alfabetiskt efter korrespondenterna. En katalog över samlingen är planlagd och kommer att utarbetas under året.” Arkivariens årsberättelse 5.2.1922 (för 1921), FoU 35, 1922.

190. | Protokoll förda vid SLS funktionärsmöte 26.1.1939, Förhandlingar. Ny följd 15, 1939 och SLS styrelsemöte 19.10.1939, Förhandlingar. Ny följd 16, 1940; Arkivariens årsberättelse 5.2.1941 (för 1940), Förhandlingar. Ny följd 17, 1941 och 5.2.1944 (för 1943), Förhandlingar. Ny följd 20–21, 1946.

191.

Sällskapets viceordförande, statsarkeologen C.A. Nordman, med nätverk i museivärlden, hade fört förhandlingar med intendenten vid Nordiska museet Sigurd Wallin om att ”för krigstiden deponera värdefullare delar av Sällskapets samlingar i Sverige”. Med tanke på en eventuell ockupation av Finland beslöts därför i augusti 1944 att ge arkivarien i uppdrag att ”för den händelse förhållandena befunnos påkalla det ombesörja att Folkkultursarkivets samlingar, Runebergsarkivet samt särskilt värdefulla delar av Sällskapets allmänna arkiv överfördes till Sverige”. Protokoll fört vid SLS funktionärsmöte 4.8.1944, Förhandlingar. Ny följd 20–21, 1946. Se även Arkivariens årsberättelse 5.2.1942 (för 1941), Förhandlingar. Ny följd 18, 1943, Arkivariens årsberättelse 5.2.1943 (för 1942), Förhandlingar. Ny följd 19, 1944 samt Arkivariens årsberättelse 5.2.1944 (för 1943) och 5.2.1945 (för 1944), Förhandlingar. Ny följd 20–21, 1946; Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.9.1943, Förhandlingar. Ny följd 20–21, 1946.

192.

Forskarnas tillgång till arkivmaterialet begränsades dock under en del av året 1945 då ”myndigheterna för processen mot de s.k. krigsansvariga lade för månader beslag på Ständerhuset, och tillträdet till arbetsrummet förbjöds för föreståndaren”. Arkivariens årsberättelse 5.2.1946 (för 1945), Förhandlingar. Ny följd 22, 1947; Mustelin 1986, s. 214–215.

193. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 26.1.1950, Styrelsemötesprotokoll Caa 15.

194.

SLS årsberättelse för 1968, Verksamhetsberättelsen Cbb 1. Paul Nyberg, som i enlighet med sin fars fennomanska inställning fått sin grundutbildning i Borgå finska samskola, var själv fennoman i sin ungdom. Han var tvåspråkig men började enligt sin biograf Henrik Grönroos från mitten av 1920-talet se sig som finlandssvensk. Den äktfinska propagandan på 1930-talet och dess brist på förståelse för de finlandssvenska kulturvärdena drev Nyberg från en ideell finskhetsförankring mot en alltmer accentuerad svenskhet. Också enligt Rainer Knapas förvandlades Nyberg vid universitetsbiblioteket till en förkämpe för det svenska i finländsk kultur. Svenska litteratursällskapet kom i allt högre grad att framstå för honom som ett ”värn för de kulturella insatser han själv arbetat för”. Henrik Grönroos, ”Paul Nyberg (1889–1968). En kulturarbetares utveckling” 1983, s. 57, 73; Knapas 2012, s. 252.

195. | Arkivariens årsberättelse 1954–1963 Cbb1; SLS tryckta årsberättelse 1961–1986, Verksamhetsberättelsen Cbb1 och diagrammet ”Accessioner och lån i Svenska Litt.sällsk:s arkiv 1885–1950”, Äldre handlingar rörande Allmänna arkivet Hgbg 3.

196.

Inventeringen, som utfördes av en arkivkommitté bestående av arkivarien Paul Nyberg, mag. Ragna Ahlbäck och arkivarien John E. Roos, visade att endast tre nummer i arkivets accessionskatalog saknades, alla ”avskrifter av mindre värde”. Arkivariens årsberättelse för 1950, Förhandlingar. Följd 3:1–4, 1954; Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.4.1950, Styrelsemötesprotokoll Caa 15.

197. | Mustelin 1986, s. 215–216; Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.4.1950, Styrelsemötesprotokoll Caa 15; Arkivariens årsberättelse för 1953, Förhandlingar. Följd 3:1–4, 1954.

198.

Den äldre delen av arkivet med handlingar från 1500-, 1600- och 1700-talen hade i slutet av 1800-talet ordnats av friherre V.M. von Born. I ett brev till sällskapets ordförande C.G. Estlander 1885 konstaterar von Born att han vid förtecknandet ”förstört nästan lika mycket som jag bevarat”, men att han trots det hellre gallrat för litet än för mycket ”lemnande, […] åt efterkommande att göra en grundligare gallring”. V.M. von Born till C.G. Estlander 31.12.1885, SLSA 252. Sällskapet beslöt 1976 om en fullständig inventering av arkivet på Sarvlaks, vilken inleddes 1980. Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 18.9.1958 och 16.12.1976, Styrelsemötesprotokoll Caa 16 och Caa 17; Arkivariens årsberättelse för 1957 Cbb 1 och Allmänna arkivets berättelse för 1980, Verksamhetsberättelsen Cbb 1. För Sarvlaks gårds arkiv se närmare Korhonens avsnitt, s. 268.

199.

En kommitté bestående av arkivarien, sekreteraren och den nyutnämnde kanslichefen utredde utrymmesfrågan och föreslog först ett av SLS disponerat lagerrum i Ständerhusets källare, vilket dock inte förordades av vetenskapliga samfundens bibliotekarie. Vid styrelsens novembermöte 1950 konstaterades att arkivet tillsvidare skulle förvaras ”i Sällskapets rum i Ständerhuset, som av brandmyndigheter vid inspektion förklarats erbjuda betryggande säkerhet mot eldfara”. I januari 1951 beslöt styrelsen slutligen att flytta arkivet till Runebergsgatan 50. Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 21.9, 16.10, 16.11 och 14.12.1950 samt 25.1.1951, Styrelsemötesprotokoll Caa 15.

200.

”Kultur i källare”, Nya Pressen 20.4.1951. Även Hufvudstadsbladet uppmärksammade händelsen en dag senare med en kort blänkare ”Svenska litteratursällskapet har fått nytt arkivrum”, Hufvudstadsbladet 21.4.1951. Enligt annonsen var det även i fortsättningen möjligt för forskarna att för längre bruk rekvirera arkivalier till universitetsbiblioteket eller Riksarkivet. Se även protokoll förda vid SLS styrelsemöten 15.3 och 16.5.1951, Styrelsemötesprotokoll Caa 15 och Mustelin 1986, s. 216.

201.

Att Nyberg kände starkt för det nya arkivet, som långt var hans skapelse, framgår även av att han för arkivrummets utsmyckning skänkt en serie porträttfotografier av svenska författare på 1840-talet, vilka hängdes upp i trappuppgången. För besökarnas trivsel hade ytterligare en gustaviansk spegel hängts upp i tamburen. Se Arkivariens årsberättelse för 1957 och 1958, Årsmötesprotokoll 1958 och 1959 Cba 1.

202. | Jfr Arkivariens årsberättelse för 1961 och 1962, Årsmötesprotokoll 1962 och 1963 Cba 1; Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.10.1963, Styrelsemötesprotokoll Caa 16.
203. | Mustelin 1986, s. 216–217; Kopia av brev från Carl-Rudolf Gardberg till Hugo E. Pipping 11.11.1963, Allmänna arkivets korrespondens 1963–1970 Fbe 1; Arkivariens årsberättelse för 1963 och 1966, Årsmötesprotokoll 1964 och 1967 Cba 1.
204. | Mustelin 1986, s. 217. Under denna period spårade han bl.a. upp och lät kopiera brev från Fredrika och J.L. Runeberg i handskriftssamlingar i Norden, bl.a. med tanke på utgivningen av J.L. Runebergs brev, för vilken han var redaktör. SLS årsberättelse för 1965 och 1968, Verksamhetsberättelsen Cbb 1.
205. | PM av Johan Wrede till SLS styrelse 7.3.1968. Promemorian är en bilaga till protokollet fört vid SLS styrelsemöte 21.3.1968, Styrelsemötesprotokoll Caa 16; SLS årsberättelse för 1968 och 1969, Verksamhetsberättelsen Cbb 1.
206. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.5.1968, Styrelsemötesprotokoll Caa 16; SLS årsberättelse för 1968, Verksamhetsberättelsen Cbb 1; Mustelin 1986, s. 217–218.

207.

Till Fabiansgatan 7 flyttades även bl.a. sällskapets Runebergsbibliotek och ställdes under arkivamanuensens överinseende. Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.2.1976, Styrelsemötesprotokoll Caa 17; Riksarkivets inspektionsberättelse 5.8.1976, Allmänna arkivets korrespondens 1976–1980 Fbe 1; SLS årsberättelse för 1976 och 1978, Verksamhetsberättelsen Cbb 1.

208. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.12.1972, Styrelsemötesprotokoll Caa 16; SLS årsberättelse för 1972, Verksamhetsberättelsen Cbb 1; Mustelin 1986, s. 218–220.
209. | SLS årsberättelse för 1973, Verksamhetsberättelsen Cbb 1.
210. | J. Wrede till O. Mustelin 23.1.1973, Allmänna arkivets korrespondens 1971–1974 Fbe 1; SLS årsberättelse för 1974 och 1975, Verksamhetsberättelsen Cbb 1.
211. | SLS årsberättelse för 1976, Verksamhetsberättelsen Cbb 1; ”Svenska litteratursällskapets allmänna arkiv”, bilaga till SLS styrelsemötesprotokoll 16.1.1975 samt protokoll förda vid SLS styrelsemöten 16.9.1971, 20.2.1975 och 17.3.1983, Styrelsemötesprotokoll Caa 16–17.

212.

Odaterat koncept till anhållan om understöd för en arkivassistenttjänst vid Svenska litteratursällskapets Allmänna arkiv, Allmänna arkivets korrespondens 1981–1983 Fbe 1; Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 19.2.1981, 16.5.1981 och 19.11.1981, Styrelsemötesprotokoll Caa 17; SLS årsberättelse för 1980, Verksamhetsberättelsen Cbb 1.

213.

I början av 1980-talet bekymrade sig Wrede också över förvaringen av det av SLS ägda arkivet på Stor-Sarvlaks gård och påtalade ”de vattenskaderisker arkivet vid Stor-Sarvlaks kunde utsättas för vid eventuell brand eller översvämning”. Styrelsen beslöt att vid tillfälle uppmärksamgöra förvaltningsrådet för gården på dessa risker ”i och för eventuella åtgärder”. I mitten av 1980-talet byggdes ett separat arkivmagasin på gården. J. Wrede till SLS 12.1.1982, Allmän korrespondens Faa 20; SLS årsberättelse för 1974, 1977, 1978 och 1983, Verksamhetsberättelsen Cbb 1; Protokoll förda vid SLS funktionärsmöte 16.5.1981 och styrelsemöte 22.4.1981, Styrelsemötesprotokoll Caa 17; Mustelin 1986, s. 221–222.

214.

Arkivarien Hugo Bergroth, som tillträdde 22.2.1917 avsade sig uppdraget redan i maj 1918. Paul Nyberg, som efterträdde Ragnar Dahlberg, innehade posten 16.2.1950–20.2.1964 men fungerade efter sin avgång ur styrelsen vid Henrik Zilliacus sida som s.k. bitr. arkivarie 20.2.1964–1967, och var den som i praktiken hade hand om arkivets löpande ärenden. Max Engman innehade posten som tjänsteförrättande arkivarie i Johan Wredes frånvaro i början av 1980-talet. Se Mustelin 1986, s. 217; Grönroos 1983, s. 88.

215. | Jfr Solstrand 1929, s. 34–55 och Hultin 1929, s. 74–112.
216. | Grönroos 1983, s. 71; se även Pipping 1963, s. 26 och Knapas 2012, s. 248.
217. | Henrik Grönroos, ”Paul Nyberg 4.1.1889–28.12.1968. Några minnesord”, 1970, s. 27–31; Knapas 2012, s. 251–252.
218. | Gårdens arkiv överfördes 1969 till Folkkultursarkivet (SLS 1128).
219. | Se SLSA 454, 463, 471, 550, 560, 584, 585, 591, 594, 597, 598, 599, 603, 612, 665 (postumt).
220. | SLSA 515 (Ragnar Dahlberg), SLSA 665 (Paul Nyberg) och SLSA 720 (Johan Wrede).
221. | Stadgar för Svenska litteratursällskapet i Finland r.f. Godkända av årsmötet 24.2.1984. Inregistrerade hos Justitieministeriet 10.5.1984, SLS stadgar Haaa 1; Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.3.1992, Styrelsemötesprotokoll Caa 20; SLS årsberättelse för 1994, Verksamhetsberättelsen Cbb2.
222. | Lagerblad 1898, s. 197–216.

223.

Enligt arkivarien Paul Nybergs arkivstatistik för åren 1885–1950 accessionerades årligen i medeltal 7 nyförvärv. För de följande drygt trettio åren är motsvarande siffra drygt 11. Se närmare diagrammet ”Accessioner och lån i Svenska Litt.sällsk:s arkiv 1885–1950”, Äldre handlingar rörande Allmänna arkivet Hgbg 3. Statistiken för perioden 1951–1985 är sammanställd på basis av uppgifter ur arkivets årsberättelse för motsvarande period. Arkivariens årsberättelse 1954–1963 Cbb1 samt SLS tryckta årsberättelse 1961–1986, Verksamhetsberättelsen Cbb 1.

224.

Lillqvist & Moring 1986. Enligt Historiska och litteraturhistoriska arkivets förvärvsdatabas inkom t.o.m. 1910 drygt 230 samlingar, men då därifrån avdras såväl de folkloristiska samlingarna som det material som enligt arkivets accessionskatalog överfördes till Runebergsbiblioteket eller annan institution samt sammanslagna samlingar rör det sig om ca 170 samlingar.

225.

Accessionskatalog för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling; ”Svenska litteratursällskapets allmänna arkiv”, bilaga till protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.1.1975, Styrelsemötesprotokoll Caa 16; Riksarkivets inspektionsberättelse 5.8.1976, Allmänna arkivets korrespondens 1976–1980 Fbe 1.

226.

Att det sammanlagda antalet samlingar avviker från accessionskatalogens ca 860 samlingar torde som tidigare framgått bero på en nynumrering av signumen efter att ursprungliga numrerade samlingar överförts till de folkloristiska samlingarna, till Runebergsbiblioteket, till andra institutioner, returnerats till donatorerna och en del samlingar sammanslagits (jfr not 86).

227. | SLSA 175, 43, 228.
228. | SLSA 665, 1103.
229. | SLSA 166, 212, 620.
230. | ”Svenska litteratursällskapets allmänna arkiv”, bilaga till protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.1.1975, Styrelsemötesprotokoll Caa 16.

231.

I arkivbeståndet ingår arkivmaterial angående bl.a. C.G. Estlander, Carl Synnerberg, Elis Lagerblad, M.G. Schybergson, Arvid Hultin, Ernst Lagus, R.F. von Willebrandt, Hugo Pipping, Gunnar Castrén, Emil Hasselblatt, Ragnar Dahlberg, Carl Axel Nordman, Hans Ruin, Holger Nohrström, Hugo E. Pipping, J.O. Söderhjelm, Paul Nyberg, Olav Panelius, Henrik Zilliacus, P.O. Barck, Jarl Gallén, Carl-Eric Thors och Johan Wrede. Historiska och litteraturhistoriska arkivets arkivdatabas.

232. | Historiska och litteraturhistoriska arkivets arkivdatabas.

233.

Materialet hade skänkts av fru Thyra Hanemann (SLSA 622). Arkivariens årsberättelse för 1961 Cbb 1 och SLS årsberättelse för 1968, Verksamhetsberättelsen Cbb 1. Andra exempel är Ulla Bjernes arkiv, SLSA 532, som på motsvarande grunder överfördes till Åbo Akademis bibliotek hösten 1971 och tre samlingar med äldre noter, SLSA 273–275, som 1956 deponerades i Sibeliusmuseet vid Åbo Akademi. År 1950 överfördes en samling Viborgstryck från 1690–1692 till Helsingfors universitetsbibliotek i utbyte mot de dittills utkomna delarna av Svenska Akademiens ordbok med hänvisning till att Allmänna arkivet inte samlar på tryckalster. Jfr Accessionskatalog för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling; O. Mustelin till J. Wrede 9.12.1969 och 5.9.1970, brevkoncept J. Wrede till O. Mustelin trol. i början av 1970 och 29.8.1970 samt Handskriftsavdelningen vid ÅAB (G. Tegengren) till Svenska litteratursällskapets arkiv 11.9.1971, alla i Allmänna arkivets korrespondens 1963–1970 Fbe 1; Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.11.1950, Styrelsemötesprotokoll Caa 15.

234.

Protokoll fört vid SLS funktionärsmöte 10.12.1885, Styrelsemötesmötesprotokoll Caa 1. Första anteckningen i utlåningsblocket är ”Höstterminen 1909; första arkivtimme onsdagen den 15 september.” Lånen började dock registreras först i februari 1910. Första låntagare var mag. Atle Wilskman, sedermera känd genealog och utgivare av Släktbok. Utlåningsbok för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling I, Äldre handlingar rörande Allmänna arkivet Hgbg 3.

235.

Diagrammet ”Accessioner och lån i Svenska Litt.sällsk:s arkiv 1885–1950” och Utlåningsbok för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling I, Äldre handlingar rörande Allmänna arkivet Hgbg 3; Arkivariens årsberättelse 1954–1963 Cbb1; SLS tryckta årsberättelse 1961–1986, Verksamhetsberättelsen Cbb 1.

236. | SLSA 146, 29, 1, 123, 252, 348–349, 160; Utlåningsbok för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling I–IV, Äldre handlingar rörande Allmänna arkivet Hgbg 3.
237. | Lagerblad 1910, s. 123–151; Dahlberg 1935, s. 117–142.
238. | SLSA 29; Lagerblad 1910, s. 129.
239. | Arkivariens årsberättelse 5.2.1911 (för 1910), FoU 24, 1911.
240. | C.G. Malmström till C.G. Estlander 28.3.1892, Allmän korrespondens Faa1; Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.4.1892, FoU 7, 1893.

241.

A. Hultin till M. Schauman, osignerat och odaterat brevkoncept. Konceptet är troligen skrivet hösten 1931 av sällskapets sekreterare Arvid Hultin och har bevarats bland hans efterlämnade papper. SLSA 375; ”Biskop Schaumans papper till Svenska litteratursällskapet. Över 600 brev, dagböcker, manuskript m.m. – En gåva av borgmästare Michael Schauman”, Hufvudstadsbladet 27.10.1931.

242. | SLSA146; Lagerblad 1910, s. 148–149.
243. | SLSA 252; Dahlberg 1935, s. 129–130.

244.

SLSA 196, 197; A. Lindroth till SLS 7.5.1914 och K. Ek till M.G. Schybergson 30.7.1914. Breven ingår som bilagor till protokoll förda vid SLS styrelsemöten 14.5.1914 och 24.9.1914, Styrelsemötesprotokoll Caa 5. Lindroths brev är tryckt i FoU 28, 1915; Arkivariens årsberättelse 5.2.1915 (för 1914), FoU 28, 1915. Handlingar som av Hausen och Lagerblad klassades som värdelösa ingick endast i materialet från Kuopio, som var oinbundet och oordnat: diverse läsordningar, verifikationer till räkenskaperna, månatliga avlöningslistor för lärarpersonalen, listor över inbetalda terminsavgifter, ansökningar om lärarbefattningar och prästbetyg för elevernas inträde i skolan. Enligt styrelsens beslut 21.1.1915 fick de ”värdelösa” handlingarna förstöras. Gallringsapport av R. Hausen och E. Lagerblad till SLS styrelse 14.1.1915 (ingår som bilaga i protokollet fört vid SLS styrelsemöte 21.1.1915), FoU 28, 1915.

245. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 23.1.1919, FoU 32, 1919; SLSA 238, Accessionskatalog för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling.
246. | SLSA 127, Accessionskatalog för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling.
247. | SLSA 142, 156, Accessionskatalog för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling; Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.11.1908, FoU 22, 1909.

248.

Brev skrivna av Tavaststjerna köpte SLS t.ex. 1912 av författaren Ola Hansson och hans hustru Laura Hansson, SLSA 185. Under förhandlingarna om köpet meddelade Hansson i ett brev att Tavaststjerna i breven ”mestadels berättar om sina egna angelägenheter” och att de därför är av ”betydande psykologiskt och autobiografiskt värde”. O. Hansson till A. Hultin 3.12.1912, SLSA 375. På förslag av arkivarien Ragnar Dahlberg inköptes 1919 från ett svenskt antikvariat ”ett brev av Karl Tavaststjerna à 20 kr. och två brev av Jac. Ahrenberg à 3 kr. stycket”, SLSA 240, SLSA 239. Manuskript av Tavaststjerna inköptes även 1925. Protokoll fört vid SLS funktionärsmöte 21.11.1918, FoU 32, 1919; Historiska och litteraturhistoriska arkivets förvärvsdatabas.

249. | Historiska och litteraturhistoriska arkivets förvärvsdatabas och Accessionskatalog för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling.

250.

SLSA 387; SLS hade redan 1935 löst in Wichmanns memoarer SLSA 383, och brevsamling SLSA 384. Arkivariens årsberättelse 5.2.1936 (för 1935), Förhandlingar. Ny följd 12, 1936; Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 19.12.1935 och 21.2.1936, Förhandlingar. Ny följd 12, 1936. I ett brev till SLS i början av 1936 konstaterar Wichmann att han under sitt 50-åriga författarskap i övrigt ”ej erhållit från Litteratursällskapet något som hällst ekonomiskt understöd”. V. K. E. Wichmann till SLS 1.2.1936. Brevet ingår som bilaga i protokollet fört vid SLS styrelsemöte 21.2.1936, Styrelsemötesprotokoll Caa 10.

251. | SLSA 518; Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 21.1.1952 och 18.9.1952, Styrelsemötesprotokoll Caa 15; B. Appelberg till I. Gripenberg 31.5.1952. Brevet ingår som bilaga i det nämnda protokollet från 18.9.1952; SLS till Sven Fazer och Wilhelm Wahlforss 7.6.1952, Brevkoncept Db 5.

252.

Historiska och litteraturhistoriska arkivets förvärvsdatabas; Magnus Pettersson, Forskning och vitterhet. Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985 III. Register, 1989, s. 82. I slutet av 1968 erhöll SLS arkivarie via en förmedlare information om ”egenhändiga manuskript av Bertel Gripenberg” som eventuellt var till salu. Arkivarien efterlyste dock tillförlitliga uppgifter om materialets proveniens, skick och relation till trycket, för att kunna ge ett anbud. Ärendet förefaller att ha runnit ut i sanden eftersom inga vidare spår av manuskripten finns i arkivets korrespondens eller accessionskatalog. C.A. Salomonson till SLS 27.12.1968 och J. Wrede till C.A. Salomonson 8.1.1969, Allmänna arkivets korrespondens Fbe 1.

253.

SLSA 566, 567; Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.3.1957, Styrelsemötesprotokoll Caa 16; Kopia av köpebrev mellan Holger Schildt och SLS 4.9.1957, Allmän korrespondens Faa 13; Arkivariens årsberättelse för 1957, Cbb 1; Manuskript av Hjalmar Procopé hade inköpts även tidigare (1931, 1942, jfr protokoll från SLS styrelsemöte 19.3.1942, Förhandlingar. Ny följd 19, 1944.). Historiska och litteraturhistoriska arkivets förvärvsdatabas.

254.

SLSA 568; Arkivariens årsberättelse för 1957, Cbb 1; Accessionskatalog för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling. Efter köpet ordnades och förtecknades Elmer Diktonius manuskript- och brevsamling på sällskapets bekostnad av författaren Jörn Donner, som några år senare beviljades understöd av SLS för att spåra upp och kopiera Diktoniusbrev i Sverige och annanstans för senare överlåtelse till sällskapets arkiv. Donner var själv intresserad av en utgivning av Diktonius brev, men SLS ansåg att frågan om publicering inte var aktuell i detta skede. Utgivningsprojektet blev av olika orsaker på hälft och Diktonius brev utgavs först 1995 av J. Donner och Marit Lindqvist, på SLS förlag (SSLS 595). Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 21.3.1957, 19.10.1961 och 16.11.1961, Styrelsemötesprotokoll Caa 16; J. Donner till SLS 3.10.1961 och SLS till J. Donner 21.10.1961, Allmän korrespondens Faa 14.

255. | SLSA 620 och 662; Arkivariens årsberättelse för 1961 Cbb 1 och SLS årsberättelse för 1968, Verksamhetsberättelsen Cbb 1.
256. | SLSA 752 och 748; Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 18.3.1976 och 22.4.1976, Styrelsemötesprotokoll Caa 17; PM av J. Wrede 18.3.1976 (ang. inköp av Rabbe Enckells manuskript och korrespondens), Allmän korrespondens 1976, Faa 18.
257. | SLSA 578; SLS inlöste dagboken av Torsten Boisman 1958. Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.3.1958, Styrelsemötesprotokoll Caa 16.

258.

I slutet av 1990-talet inköptes korrespondens och manuskript rörande bl.a. G.W. Edlund och Albert Edelfelt, SLSA 1079. I början av 2000-talet inköptes minnesböcker med dikter och autografer av kända kulturpersoner (bl.a. Z. Topelius, J.V. Snellman, C.G. Estlander, E. Lönnrot, Fredrika Runeberg) samt anteckningar och teckningar av kända konstnärer (t.ex. Berndt Lindholm, Carl Sjöstrand och Hjalmar Munsterhjelm), SLSA 1136. Accessionskatalog för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling.

259.

SLSA 109; Lagerblad 1910, s. 140. Kommittén förordade inte heller inköp av manuskriptsamlingen. Endast ifall sällskapet erbjöds samlingen som gåva föreslog kommittén att den skulle ”mottagas med tacksamhet för att förvaras i Sällskapets arkiv.” Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.11.1899, FoU 13, 1900. Betecknande är att någon, troligen Lagerblad, senare i accessionskatalogen vid anteckningarna om SLSA 109 strukit över ordet manuskriptsamling och ersatt det med ”excerptsamling”.

260. | SLSA 14, Accessionskatalog för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling.
261. | SLSA 106, Accessionskatalog för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling.

262.

SLSA 152, Accessionskatalog för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling; Lagerblad 1910, s. 124–127, 139, 149. Eftersom samlingarna skulle vara av allmänt intresse utdömde Lagerblad följaktligen också några brev från slutet av 1700-talet och början av 1800-talet till kyrkoherden och kontraktsprosten Erik Brunnius d.y. då de uteslutande berörde prästbeställningar och enligt Lagerblad därför var ”av ringa intresse”, SLSA 202–208. Arkivariens årsberättelse 5.2.1916 (för 1915), FoU 29, 1916. Av motsvarande åsikt var också Ragnar Dahlberg angående skådespelarbrev i teaterdirektören Anton Francks efterlämnade papper. Han konstaterade att breven, som mest gällde engagemang, lön, roller och repertoar var av intresse ”endast i den mån de belysa teaterns historia i vårt land”. Arkivariens årsberättelse 5.2.1926 (för 1925), Förhandlingar. Ny följd 2, 1926.

263. | Dahlberg 1935, s. 142.

264.

Nyberg noterade också att man genom Schaumans ändringar och omskrivningar kan se ”hur han brottades med innehållet och stilen för att nå en tillfredsställande form”. Skrivelsen donerades till arkivet av sällskapets tidigare ordförande Gunnar Castrén. Arkivariens årsberättelse för 1956, otryckt bilaga till protokoll fört vid SLS årsmöte 5.2.1957, Årsmötesprotokoll Cba 1; SLSA 557, Accessionskatalog för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling.

265. | SLSA 1104; J. Wrede till C.A. Salomonson 8.1.1969, Allmänna arkivets korrespondens Fbe 1 samt J. Wrede till SLS 12.1.1982, Allmän korrespondens Faa 20; SLS årsberättelse för 1981, Verksamhetsberättelsen Cbb 1.

266.

Att även material av ringa värde kunde tas emot i vissa fall visar t.ex. en av doktorinnan E. Holmberg inlämnad samling med anonyma dikter i avskrift från slutet av 1700-talet och början av 1800-talet, troligen av äldre författare. Samlingen som inlämnades via R. Hausen bedömdes inte ha ”något egentligt värde”, men då den ”emellertid hade blivit förärad till Sällskapet, beslöts att den skulle förvaras i arkivet”. Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 22.2.1900 och 22.3.1900, FoU 14, 1901.

267.

Exempel på dylika obelagda fall är ett erbjudande av Oskar Engelqvist i Harrström, Korsnäs 1916 att inköpa allmogedikter som han själv författat, ett av Jakkus Stenbäck i Pudasjärvi 1898 erbjudet ”stilprof” av sin fastersfar Lars Stenbäck, samt ett tryckt, ca 400 rader långt poem av Z. Topelius från 1840-talet ”Sång tillegnad --- sextioen filosofie magistrar promovendi”, som funnits bland prosten Petter Adolf Aschans efterlämnade papper och erbjöds sällskapet av hans dotter Helena Ahlfors i Walkjärvi 1915. O. Engelqvist till SLS 22.[?]5.1916 och H. Ahlfors till SLS 28.1.1915 [postst. datum], Allmän korrespondens Faa 6 samt J. Stenbäck till E. Lagerblad 13.11.1898, Arkivariens korrespondens Fad 1.

268. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.1.1887, FoU 2, 1887.

269.

Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.3.1889, FoU 5, 1891; Accessionskatalog för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling (inkomna år 1889, speciellt SLSA 53); A. Spåre till E. Lagerblad 5.3.1889, Arkivariens korrespondens Fad 1. I protokollen framgår inte vem som 1891 fattade avgörandet att inte skriva av handlingarna, men materialet hade överlämnats till Lagerblad, som i egenskap av arkivarie även gjort anteckningarna i accessionskatalogen.

270. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 13.5.1886, FoU 2, 1887. En del av det av Spåre inlämnade materialet finns i avskrift i Historiska och litteraturhistoriska arkivet under signum SLSA 13, 14, 15, 20, 21 och 53.

271.

SLSA 103. I ett brev till V.M. von Born räknar C.G. Estlander upp det material som kunde överlämnas till Finska Litteratursällskapet: ”1) Lappska verser med svensk övers. 2) Finska trollrunor, 45 verser, med svensk övers., 3) Kiexis (?) poesi, 4) Kalakucko, 5) Risti Idan Haudalla”. Han konstaterar också: ”Då de äro så obetydande, skulle jag icke kommit på tanken att föreslå öfverantvardandet, om icke, tack vare pastor Neovii prat, man gjort förfrågningar från finskt håll. I alla fall gör jag ingenting utan ditt bemyndigande …” C.G. Estlander till V.M. von Born 22.4.1898, SLSA 181. I dag finns inga spår av ”de lappska verserna” i samlingen, men tydligen fanns de kvar hos SLS ännu 1910, eftersom de enligt ett styrelsebeslut i januari skulle utlånas till prof. K.B. Wiklund för närmare studier i Uppsala universitetsbibliotek. Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.1.1910, FoU 24, 1911 (jfr not 178).

272. | Enwald ville först inte avstå handlingarna till sällskapets arkiv, men i september 1906 överlämnades breven trots allt som donation, SLSA 143. G. Enwald till E. Lagerblad 5.9.1906, Arkivariens korrespondens Fad 2; Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 19.4.1906 och 12.5.1906, FoU 20, 1907.
273. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.5.1911, FoU 25, 1912; G. Fraser till SLS 20.4.1911. Brevet ingår som bilaga till det angivna protokollet, Styrelsemötesprotokoll Caa 4.
274. | Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 16.5.1936 och 17.9.1936, Förhandlingar. Ny följd 13, 1937; A.R. Högdahl till E. Hornborg 25.5.1936. Brevet ingår som bilaga till sistnämnda protokoll, Styrelsemötesprotokoll Caa 10.

275.

Dikterna, som överlämnades av kommerserådet Gustaf Arrhenius i Pargas, infördes i september 1950 i arkivets accessionskatalog och överfördes omedelbart till Runebergsbibliotekets handskriftssamling. I katalogen har arkivarie Paul Nyberg efter uppgiften om att en av dikterna var försedd med musik av Runeberg antecknat ”föga sannolikt”. Originalen returnerades till donatorn i januari 1951. G. Arrhenius till P. Nyberg 24.6.1950, 6.12.1950 och 1.1.1951 samt P. Nyberg till G. Arrhenius 3.8.1950, 17.12.1950 och 10.1.1951, Allmänna arkivets korrespondens Fbe 1.

276. | Enligt arkivarien Johan Wrede var dikterna som erbjudits sällskapet med största säkerhet inte av Topelius hand och ”saknar därför intresse för Svenska litteratursällskapet”. J. Wrede till L. Lindberg 11.5.1970, Allmänna arkivets korrespondens Fbe 1.
277. | Materialet hade skänkts till SLS av arkitekten Jac. Ahrenberg. Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 14.11.1895, FoU 10, 1897. I arkivets accessionskatalog har Lagerblad i november 1895 antecknat i marginalen angående samlingen ”ej inlämnad, förärad till Statsarkivet”.

278.

Anteckningarna inlämnades till SLS av folkhögskoleföreståndaren Uno Stadius, som funnit dem hos fru Gadolin-Holmberg i Esbo, dotterdotter till Carl Ekman. Dagboksanteckningarna utgavs i tryck av Hausen 1900 (SSLS 44). Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.2.1898, FoU 12, 1899; SLS årsberättelse 5.2.1901 (för 1900), FoU 15, 1902.

279.

Materialet ingick i en samling avskrifter angående främst ordenssällskap, gjorda av K.G. Leinberg och donerade till SLS i mars 1908 av Leinbergs änka Hilma Leinberg. Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 21.5.1908, FoU 22, 1909; SLSA 152, Accessionskatalog för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling.

280.

Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.5.1904, FoU 18, 1905. Handlingarna förvaras i dag i avskrift i Riksarkivet. Även i andra fall kunde sällskapet avstå redan erhållet material till andra arkiv. På begäran avstods t.ex. Högre Kamratskapets vid Finska Kadettkåren i Fredrikshamn arkiv och porträttsamling till Krigsarkivet 1923. Kamratskapets arkiv hade donerats till sällskapet 1902 vid en tidpunkt då Krigsarkivet inte ännu existerade, men överfördes redan 1907 på donatorernas begäran till Statsarkivet, där också Kadettkårens arkiv förvarades, för att lättare vara tillgängligt för forskare. Se Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.10.1907, FoU 21, 1908 samt vid styrelsemötet 22.11.1923, FoU 37, 1924.

281. | Lagerblad 1910, s. 150–152.

282.

Jfr Historiska och litteraturhistoriska arkivets förvärvsdatabas och Bo Finne, Donatorernas bok. Människorna bakom fonderna i Svenska litteratursällskapet i Finland, 2010. Arkivdonatorer som donerat större summor till litteratursällskapet är i de flesta fallen sammankopplade med en fond inom SLS. Till denna grupp hör bl.a. Karl Rosendahl (fond nr 9), Mauritz Hallberg (fond nr 120), Alfons Spåre (fond nr 177) samt Hedvig (fond nr 273) och Bernhard Estlander (fond nr 290), Otto Laurén (fond nr 308) och Hugo Standertskjöld (fond nr 518). Även under det andra halvseklet fram till mitten av 1980-talet donerade ca ett dussin personer såväl pengar som arkivmaterial till SLS, bl.a. Karin Nohrström (fond nr 446), Harald Dalström (fond nr 462), Iris Roos-Hasselblatt (fond nr 523) och Bertel Appelberg (fond nr 553).

283.

SLSA 67, Accessionskatalog för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling; Lagerblad 1910, s. 134. Donationerna finns omnämnda i brev från ombudsmannen i Kuopio, Sigurd Rosenberg, till sällskapets skattmästare. S. Rosenberg till S. Kullhem 6.5.1909 samt S. Rosenberg till A. Wallensköld 22.9.1911, Allmän korrespondens Faa 5.

284. | K.G. Leinberg till C.G. Estlander 15.10.1887, SLSA 252.

285.

Detta gäller t.ex. ett brev till SLS från arkitekten Jac. Ahrenberg i Helsingfors rörande den tidigare nämnda donationen av brev till hans far rektor C.W. Ahrenberg i Viborg. Att SLS styrelse och donator själv var eniga om brevens historiska värde torde framgå av följande formulering i donationsbrevet: ”I denna korrespondens ingå bref af flere personer, de der dels i vårt eget land, dels i Sverige, intagit en så pass betydande samhällsställning att det är att förmoda, det bref samlingen i en framtid kan anses vara af det värde att mitt beslut att öfverlämna densamma åt Svenska Litteratursällskapet torde kunna försvaras.” J. Ahrenberg till SLS 14.12.1886, Allmän korrespondens Faa2.

286. | A.V. Forsman till C. Synnerberg 4.1.1888, Allmän korrespondens Faa 1; SLSA 41, Accessionskatalog för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling.
287. | SLSA 75; K. Aspelund till SLS 11.6.1892, Allmän korrespondens Faa 1; Styrelsen beslöt vid sitt möte 22.9.1892 att avskriften skulle överföras till sällskapets arkiv, FoU 7, 1893.

288.

F. Färling till C. Synnerberg 9.12.1893. Brevet ingår som bilaga till protokollet från SLS styrelsemöte 18.1.1894, FoU 8, 1894. I brevet utlovar Färling ytterligare en redogörelse i avskrift av Augustin Ehrensvärd om principerna för befästningsarbetena, som sällskapet enligt protokollet emotsåg ”med största intresse”. Redogörelsen inlämnades i februari 1894, SLSA 79 (jfr not 149).

289.

Samtidigt överlämnades också en samling brev från lärarinnor vid småskolor ”verksamma förrän läropliktslagen trätt i kraft, vilka brev belysa de förhållanden, under vilka skolorna arbetade”. Brevet som är daterat 12.6.1945, är undertecknat av Einar Meinander, f.d. ordförande i styrelsen för seminariet, och Gertrud Ehrström, seminariets föreståndarinna 1897–1926. Det utgör en bilaga till protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.9.1945, Styrelsemötesprotokoll Caa 13.

290. | SLSA 348, 349; Donationsbrev av F. L. Schaumans son Mikael Schauman till SLS 21.10.1931. Ingår som bilaga i protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.10.1931, Förhandlingar. Ny följd 8, 1932; SLSA 656; N. Montell till K. Reuter 24.4.1967, Allmän korrespondens Faa 14.
291. | SLSA 144. På brevet har Schybergson antecknat: ”Häftet innehållande tillägg och rättelser till Lagus’ studentmatrikel afsändes till W. Lagus.” A. Sevón till M.G. Schybergson (?) 20.5.1906. Brevet utgör en bilaga till protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.9.1906, Styrelsemötesprotokoll Caa 3.
292. | SLSA 173. Memoarerna utgavs i Förhandlingar och uppsatser 35, 1922. J. Hedengren till M.G. Schybergson 18.5.1911, SLSA 954.

293.

K.G. Leinberg till C.G. Estlander 13.1.1886, SLSA 252. I arkivets accessionskatalog har den egentliga donatorn inte antecknats, SLSA 11. I ett senare brev till Estlander kommenterar Leinberg ytterligare materialet på följande sätt: ”Äfven jag erfor något så när detsamma, som Du i brefvet omnämner, då jag sistl. sommar i svenska riksarkivet öfverkom Vibelius sista embetsskrivelser från sitt finska län, men jag ville häri finna bevis på, huru djupt mannen var gripen af de politiska motgångarne och huru han vid tidpunkten för brefvens affattande motsåg för vårt land och folk måhända en repetition af stora ofredens dagar.” K.G. Leinberg till C.G. Estlander 20.3.1886, SLSA 252.

294. | O. Granholm till M.G. Schybergson 4.6.1906, SLSA 954. Manuskriptet infördes i samlingarna i september 1906. Se SLSA 145, Accessionskatalog för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling.

295.

En av dessa personer var järvägstjänstemannen i Torneå, G. Böckelman, som i ett brev till M.G. Schybergson i december 1917, ”då Finlands blifvande flagga dessa tider är under diskussion”, översände ett brev skrivet av Z. Topelius till Böckelmans far samt originalmanuskriptet till dikten ”Finlands flagga”. I brevet meddelar Böckelman att det ”ej torde vara bekant, att dikten är speciellt tillägnad min aflidne fader och detta säkerligen intresserar Herr Professorn såsom ordförande för Svenska Litteratursällskapet.” Han konstaterar också att brevet och dikten är ”af oersättligt värde” för honom och att det kanske vore ”skäl att delgifva projektet åt vederbörande, som närmast komma att afgöra flaggfrågan”. I slutet av brevet överlämnar han materialet till förvaring i sällskapets arkiv ”tills jag vid tillfälle personligen afhemtar dem”. G. Böckelman till M.G. Schybergson 14.12.1917, SLSA 954. Enligt accessionskatalogen för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling inlämnades manuskriptet 1917 som deposition, men infördes i arkivet först i början av 1924. Manuskriptet, SLSA 281, återkrävdes dock 1936 av ägaren, stationsinspektör Böckelman.

296.

Uppgifterna hämtade ur Historiska och litteraturhistoriska arkivets förvärvsdatabas. Ett exempel är den tidigare nämnde godsägaren Alfons Spåre på Walkila gård i Birkala, som flera gånger lämnade in material till SLS. Enligt följebreven lämnades breven och handlingarna till sällskapets disposition uttryckligen för avskrivning och de returnerades till ägaren i april 1891 efter att avskrifter hade tagits av en del av dem (jfr not 269 och 270).

297.

Enligt Rainer Knapas, som analyserat handskriftssamlingen vid Nationalbiblioteket (f.d. Helsingfors universitetsbibliotek) innehåller den bl.a. arkiv efter vetenskapsmän och författare samt släkter och universitetets egna professorer, dvs. material av samma slag som också Svenska litteratursällskapet samlat in. Statsarkivet (sedan 1939 Riksarkivet) var från begynnelsen 1869 centralarkiv för den offentliga förvaltningen, men har också tagit emot statsmäns och politikers enskilda efterlämnade arkiv. Finska Litteratursällskapet har i likhet med SLS tagit emot kvarlåtenskaper efter professorer, vetenskapsmän eller kulturpersoner som varit aktiva inom ifrågavarande sällskap, där uppdelningen oftast skett på språklig basis. De som inte offentligt ville ta parti i språkfrågan i den akademiska världen donerade enligt Knapas sin kvarlåtenskap till det mer neutrala universitetsbiblioteket. Efter inrättandet av Åbo Akademi 1918 började handskriftssamlingen vid akademins bibliotek i sin tur ta emot kvarlåtenskap efter personer som engagerat sig i Åbo Akademis verksamhet och i svenska kulturfrågor. Det förekommer också att arkivmaterial rörande samma personer eller släkter har överlåtits till flera olika arkivinstitutioner. Som exempel kan nämnas Z. Topelius och släkten Edelfelt kring vilka det finns stora arkiv såväl i SLS som i Nationalbiblioteket. Jfr Knapas 2012, s. 271–274.

298. | Johan Wrede, ”Estlander, Carl Gustaf”, 2009, s. 244–248.

299.

Ursprungligen ingick orden ”Instiftat till åminnelse av Joh. Ludv. Runeberg” i sällskapets namn, men flyttades sedermera till § 1 i sällskapets stadgar. Estlander förklarade hänvisningen till Runeberg med att nationalskaldens anda skulle prägla SLS verksamhet: ”hans kärlek till det förflutna, hans höga och frisinnade världsåskådning, hans konst och hans språk ville det [SLS] bevara i hans fädernesland”. Bruun 1985, s. 9.

300.

Sällskapets patriotiska inriktning har framhållits också långt senare, bl.a. av ordförande C. A. Nordman vid SLS jubileumsbankett i samband med J.L. Runebergs 150-årsjubileum 5.2.1954: ”Svenska litteratursällskapet har i mån av förmåga arbetat i Runebergs tecken. Vårt arbetsfält är den svenska kulturen i Finland, och vår uttrycksform är svensk, men vi har alltid trott oss i vår verksamhet gagna hela vårt land.” Talet är publicerat i Förhandlingar. Följd 3:1–4, 1954.

301. | Torsten Steinby, ”Carl Gustaf Estlanders festtal i Svenska litteratursällskapet”, 1985a, s. 357.

302.

För Estlander, som var präglad av 1800-talsliberalismens idévärld, innebar ”svensksinne” den europeiska kulturmiljön som det gällde att bevara och utveckla anknytningen till. Det var därför enligt honom viktigt att hålla fönstren mot Europa öppna, att erhålla nya intryck och att motarbeta ”den nationella inkrökthet” som fennomanin tycktes leda till. Jfr Sven Lindman, Män och idéer. Historiska uppsatser, 1981, s. 135, 140–141.

303.

Sven Lindman, ”C.G. Estlander och svenskhetsrörelsen i Finland”, 1954, s. 166. Sven Lindman citerar ett odaterat koncept som han funnit bland Estlanders papper i sällskapets arkiv, troligen skrivet 1879. I konceptet framgår bl.a. Estlanders syn på bildningens betydelse: ”Den svenska bildningen i Finland är en borgen för den historiska kontinuiteten, emedan den är upphovet till våra lagar, våra seder, våra tänkesätt, korteligen hela den riktning, i vilken vi hittills fortskridit. På den svenska bildningens bevarande beror att vi med samma lugn och fasthet kunna fortgå i samma anda och på samma sätt som under dessa 70 år [efter 1809]. […] Att vilja undantränga den svenska bildningen är att störta landet i oberäkneliga äventyrligheter.” I ett annat sammanhang konstaterar Lindman att den svenska bildningen blev centralbegreppet i den ”Estlanderska kultursvenskheten” och att det var när han började uppfatta att fennomanerna var beredda att ”kasta överbord inte bara svenska språket, utan även den med Skandinavien gemensamma bildningsgrunden, kulturarvet” som han i stigande grad reagerade. Lindman 1981, s. 137, 140; Lindman 1985, s. 12.

304.

Wrede 2009, s. 244–248; C.G. Estlanders skrivelse till SLS årsmöte 1904, FoU 18, 1905; SLS årsberättelse för 1975, Verksamhetsberättelsen Cbb 1; Steinby 1985b, s. 13. Även senare tiders ordförande har framhållit kontakterna med Sverige och västerlandet som en viktig uppgift. I sina festtal vid SLS årshögtid åren före och efter andra världskriget, talade SLS ordförande Eirik Hornborg om uppgiften att ”vårda, bevara och utveckla traditionerna, att trots allt vidmakthålla den västerländsk-skandinaviska kulturkontakt, historisk och aktuell, som vi anse oundgänglig för vårt fosterlands framtid” (1938) och om vårdandet och bevarandet av ”vårt språk och vår kulturform” i medvetandet om att ”vi därmed fyller en plikt mot vårt land och även mot Norden. Vi bildar en viktig länk i den kedja, som håller denna kulturella enhet samman” (1946). Talen har publicerats i Förhandlingar. Ny följd 14, 1938 och Förhandlingar. Ny följd 22, 1947.

305.

Lindman 1954, s.167–169. Lindman har framhållit att det inte finns någonting i Estlanders principiella syn på frågan om svenskt och finskt i Finland som skulle inskränka dess giltighet till att gälla endast ett överskikt bland finlandssvenskarna. Han tillbakavisar epitetet ”kulturaristokrat” i fråga om Estlander och konstaterar att denne ”gjorde sin insats vid en tid då bildningen i stort sett var förbehållen ett fåtal”.

306. | Jfr Steinby 1985b, s. 13–17. Tanken på bildande av ett svenskt litteratursällskap hade första gången framförts i offentligheten av Ernst Lagus i tidskriften Verdandi 1884. Jfr s. 20 och 32 i denna bok.

307.

Framhållandet av kombinationen stam- och språkgemenskap ledde till att Freudenthal intresserade sig starkt för frågan om den svenska kustbefolkningens ursprung och svenskbygdernas uppkomst i Finland. Det kraftiga betonandet av stamtillhörighet och blodsband gav dock rörelsen i viss mån rasbiologiska förtecken, som Estlander avvisade. Han talade i stället om den nationella gemenskapen som finländsk för att visa att den hänförde sig till båda språkgrupperna. Lindman 1954, s. 162–165; jfr även Henrik Meinander, Finlands historia. Linjer, strukturer, vändpunkter, 2006, s. 124–125 och Finne 2010, s. 20.

308.

Lille var huvudredaktör för Nya Pressen, som blev det ledande organet för den svenska ståndpunkten i Finland och företrädde en strikt laglighetslinje under det växande ryska förtrycket på 1890-talet. Han blev Svenska folkpartiets förste ordförande 1906 och förespråkade starkt den finlandssvenska identitetens särprägel och berättigande. Lars-Folke Landgrén, ”Freudenthal, Axel Olof”, 2009, s. 279–282; Lars-Folke Landgrén, ”Lille, Axel Johan”, 2009, s. 529–532; Bruun 1985, s. 8, 16; Finne 2010, s. 22–23.

309. | Steinby 1985b, s. 15–17; SLS årsberättelse för 1975, Verksamhetsberättelsen Cbb 1.
310. | Brevet har citerats i Schybergson 1916, s. 486–487.

311.

C.G. Estlanders tal vid SLS årsmöte 5.2.1896, FoU 10, 1897. Att hålla SLS opolitiskt i allmänhetens ögon var inte alltid så lätt. Till exempel Estlanders tal på Runebergsdagen 1896 var ett bemötande av Valfrid Vasenius protest i januari samma år då denne drog sig ur samarbetet med SLS kring utgivandet av Finlands äldre svenska litteratur. Orsaken var att Estlander åtagit sig att vara ordförande vid det första svenska partimötet 1896. Partimötets uppgift var att skapa en svensk partiorganisation och Vasenius ansåg att SLS därigenom var ”solidariskt med den opinion, hvilken hyllas af det svenska partimötet”, vilket han inte kunde godkänna. P. Bruun har i sin skrift i anslutning till SLS jubileumsutställning 1985 konstaterat att det säkert inte var i egenskap av ordförande för SLS som Estlander blev kallad att leda ordet; Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.1.1896, FoU 10, 1897; Bruun 1985, s. 41. I ett brev till Eliel Aspelin-Haapkylä framhöll Estlander själv redan 23.12.1876 att han ”aldrig varit, är eller bliver någon partiman”. Se brevreferat i arkivariens årsberättelse 5.2.1915 (för 1914), FoU 28, 1915.

312.

C.G. Estlanders skrivelse till SLS årsmöte 1904, FoU 18, 1905. Han upprepade samma maning fyra år senare i en skriftlig hälsning till årsfesten 5.2.1908 där han framhöll att ”Sällskapets egentligaste uppgift” är ”att tillvarataga och belysa vår svenska odlings ärorika häfder”. FoU 22, 1909. Några år senare sammanfattade sällskapets dåvarande ordförande M.G. Schybergson i sitt tal vid årshögtiden 5.2.1914 sällskapets syfte på följande sätt: att ”genom forskning sprida kunskap om den svenska nationalitetens i Finland öden och förhållanden […] belysa vår svenska litteraturs utveckling […] uppsöka sång och saga i våra svenska bygder […] främja svenska språkets studium och rätta begagnande […] giva bidrag till Finlands kulturhistoria”. Schybergson konstaterade därefter att framtiden måste byggas ”på forntids grund och kunskapen om vad fädren velat och verkat är det bästa stödet för alla bildningssträvanden”. FoU 27, 1914.

313. | Ett tecken på detta är bl.a. att sällskapets årsfest i synnerhet under ofärdsåren sågs som en fosterländsk högtid för sällskapets medlemmar och deras familjer. Steinby 1985b, s. 16–17, 22; jfr även Finne 2010, s. 12–13.

314.

SLS gav de svenska språksträvandena sitt offentliga stöd t.ex. 1906 angående modersmålets ställning i skolorna i samband med en tilltänkt reorganisering av mellanskolorna. I SLS protokoll framhålls att sällskapet ”för hvilket det svenska språkets intressen i landet äro dyrbara” såg det som sin plikt att ”vända sig till Kejserliga senaten med en ödmjuk anhållan, att detta språk både såsom modersmål i talrika skolor och som det andra inhemska språket i ännu flere måtte vid omorganisationen af våra mellanskolor, lika väl som det finska språket, tillgodoses vida mera än för närvarande är fallet”. Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 19.4.1906, FoU 20, 1907; SLS årsberättelse 5.2.1907 (för 1906), FoU 21, 1908.

315.

Se not 142 om Patrick Bruuns syn på SLS som proteströrelse. Bruun, 1985, s. 22. Sven Lindman har påpekat att svenskhet och patriotism var identiska för Estlander som ansåg att fennomanernas opportunistiska politik i förhållande till de ryska makthavarna direkt kolliderade med landets intressen. Under ofärdsåren kom Estlander att inta en kompromisslös konstitutionell hållning som i mångas ögon gjorde honom till garant för såväl fosterländskhet som det svenska i Finland, jfr Lindman 1981, s. 138–139, 154. Estlander korresponderade också flitigt med liberalernas förgrundsfigur senator Leo Mechelin (i Estlanders brevsamling, SLSA 252, finns 73 brev från Mechelin till Estlander 1876–1905), som han samarbetade med kring Finsk Tidskrift och i konst- och kulturfrågor frågor sedan 1870-talet. Man kan tänka sig att han också tog intryck av vännen Mechelins åsikter i laglighetsfrågan. Se t.ex. Schybergson 1916, s. 377–379 och Sigurd Nordenstreng, L. Mechelin. Hans statsmannagärning och politiska personlighet I, 1936, s. 369–375.

316. | Olof Mustelins PM om SLS medlemsantal 15.2.1984 ingår i protokollet fört vid SLS styrelsemöte 23.2.1984 som bilaga, Styrelsemötesprotokoll Caa 17.

317.

Toppnoteringen är från 1920: 3 732 medlemmar. Vid årsskiftet 1948/1949 var medlemsantalet 2 637, 1957 var det 1 961 och 1975 1 253. I början av 2010 hade SLS ca 1 000 medlemmar. Mustelin 1986, s. 81–82. Sällskapets kanslichef Kurt Reuter framhöll i ett inlägg i Hufvudstadsbladet 1962 att de sjunkande medlemssiffrorna sammanhängde med ”den väldiga ansvällningen av organisationslivet över huvud och en tilltagande ovilja bland människor att ansluta sig till föreningar”. Han konstaterade också att det på svenskt håll i början av 1960-talet fanns ”talrika ideella sammanslutningar, som gör anspråk på medborgarnas intresse. Svenska litteratursällskapet borde återfå åtminstone något av den ledande ställning som ideell organisation, som Sällskapet innehade under tidigare tider”. Kurt Reuter, ”Bliv medlem av Svenska litteratursällskapet!”, Hufvudstadsbladet 4.12.1962.

318.

I en PM till styrelsen 1984 konstaterade Olof Mustelin att kontinuerlig information om SLS via tidningspressen inte längre kan förväntas, men att detta har lett till att ”den intresserade allmänheten inte heller har möjlighet att fortlöpande följa med verksamheten, vilket i sin tur kan bidra till att sprida uppfattningen att SLS vore ’en trög institution’ – såsom Vasabladet en gång uttryckte saken”. Enligt Mustelin hör det till sällskapets åligganden ”att bland en så bred allmänhet som möjligt försöka vinna genklang för sina syften”. Han betonade också vikten av att öka kunskapen om sällskapet för att få fler än tidigare att inse sällskapets betydelse i arbetet för den ”finlandssvenska humanistiska odlingen” och att SLS ”inte är en dammig och auktoritär institution (såsom somliga då och då försökt göra gällande), utan en levande och mångsidigt verkande”. En direkt orsak till det minskade intresset för nyrekrytering var bl.a. att sällskapets ekonomi förbättrats och inte längre var lika beroende av medlemsavgifterna. O. Mustelin, ”PM om SLS:s medlemsantal” 15.2.1984, bilaga till protokollet fört vid SLS styrelsemöte 23.2.1984, Styrelsemötesprotokoll Caa 17; Steinby 1985b, s. 50; Bruun 1985, s. 22, 28, 40–41.

319.

Steinby 1985a, s. 353–354, 363–364; för historiebruk och frågan om att skänka legitimitet, se Peter Aronsson, Historiebruk – att använda det förflutna, 2004. I en recension av sällskapets historik under jubileumsåret 1985 konstaterade Birger Thölix att sällskapet ”blev en svenskakademisk motrörelse, som sökte stöd av possessionater, brukstjänstemän och apotekare landet runt” […] ”Man vände sig till den bildade svenska medelklassen och den ställde villigt upp”. Birger Thölix, ”De finlandssvenska etruskerna”, Vasabladet 2.8.1985.

320.

I likhet med Estlander flera decennier tidigare lyfte Castrén också fram uppgiften att bevara svenskt språk och en svensk folkstam i Finland för att hålla Finland kvar inom den skandinaviska kulturkretsen. Detta upprepades ca tjugo år senare av Eirik Hornborg (jfr not 304). Castréns tal är tryckt i Förhandlingar. Ny följd 5, 1929, s. 83–85.

321.

J.O. Tallqvist (sign. J.O.T.), ”Ett märkligt jubileum i vårt svenska kulturliv”, Svenska Pressen 2.2.1935. I samma anda konstaterar Berndt Federley i artikeln ”Svenska litteratursällskapet i Finland 50 år” i Nya Argus 1.2.1935 att sällskapet vid 50 år framstår ”som ett fulltonigt uttryck för den svenska kulturformens livskraft och livsvilja, till vars stärkande och höjande sällskapet självt så verksamt bidragit”, stött och uppburet ”av hela den svenska delen av landets befolkning”.

322. | Barcks tal är refererat i SLS årsberättelse för 1967, Verksamhetsberättelsen Cbb1.
323. | Lindman 1954, s. 171.
324. | Finska Vetenskaps-Societeten började utge sina förhandlingar 1838, Finska Litteratursällskapet 1856 och Finska Historiska Samfundet 1866.
325. | Steinby 1982, s. 36. T.ex. i arkivariens årsberättelse 5.2.1949 (för 1948) redogörs utförligt för innehållet i den Snellmanska samlingen SLSA 422. Förhandlingar. Ny följd 25, 1949.

326.

I kommentarer i pressen understöddes dock utgivandet av mötesprotokollen som informationskälla. T.ex. i Viborgs Nyheter 1929 finns följande uttalande: ”Man har anmärkt, att sällskapets förhandlingar ej behövde tryckas. Emellertid lämna just dessa förhandlingar intresserade medlemmar i olika delar av landet ett tillfälle att stifta bekantskap med dess verksamhet.”, ”En diskussion om svenska litteratursällskapet”, Viborgs Nyheter 28.3.1929.

327.

Från och med året 1924 delades Förhandlingar och uppsatser i två serier Förhandlingar. Ny följd och Historiska och litteraturhistoriska studier. Steinby 1982, s. 35–39; Sekreterarens årsberättelse för 1952, Förhandlingar. Följd 3:1−4, 1954. Årsberättelsen trycktes 1961–1997, men ingår inte i sällskapets numrerade skriftserie, se Verksamhetsberättelsen Cbb 1–2.

328.

Till exempel författaren Johannes Salminen hävdade i ett inlägg 1972 att SLS som en offentlig institution, är ”förpliktad att bereda oss – medlemmar eller inte – maximal insyn i sina beslutsprocesser”. Han hänvisade till de publicerade protokollen, prisnämndsmotiveringarna och styrelsens diskussioner i FoU och konstaterade: ”Vi måste alltså gå till Sällskapets grundare för att få se den offentlighetsprincip förverkligad som styrelsens ’moderna’ talesmän så uppenbart skyggar för.” Johannes Salminen, ”Litteratursällskapets pris”, Nya Argus 16.2.1970.

329.

I ett brev till SLS konstaterar Birger Thölix att när sällskapet av kostnadsskäl upphörde med sina tryckta handlingar ”var det något som gick förlorat för en som på sidan – ofta långt senare och antikvarist [sic!] – kommit att ta del av skeendet”. B. Thölix till SLS 6.3.1978, Allmän korrespondens Faa 19.

330.

Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 15.12.1955, 20.12.1962 och 16.10.1986, Styrelsemötesprotokoll Caa 16, Caa 18; SLS årsberättelse för 1955, Verksamhetsberättelsen Cbb 1. I en tidningsintervju konstaterade t.ex. sällskapets sekreterare John E. Roos 1962 att SLS skulle överväga utgivningen av en skrift med Förhandlingar fr.o.m. 1954, vilket dock inte skedde. ”Lär känna svenska litteratursällskapet II”, Björneborgs Tidning 28.4.1962.

331. | ”Svenska litteratursällskapet”, Nya Pressen 23.12.1885.

332.

E. Lagus till A. Hultin 17.3.1910, SLSA 375. En del donatorer, såsom föreståndarinnan för Svenska fruntimmersskolan i Åbo, Gerda Frietsch, ville dock inte bli omnämnda i pressen. I ett brev till M.G. Schybergson 1902 sade hon sig vara ”mycket tacksam för att jag ej blifvit nämnd i tidningarna”. Däremot hade hon ”ingenting emot, om mitt namn skulle komma in i Förhandlingarna, deras publik är ej så stor, känner ej heller mig”. G. Frietsch till M.G. Schybergson 9.2.1902, SLSA 954.

333.

Se Hufvudstadsbladet 27.10.1931. På motsvarande sätt var referatet i Hufvudstadsbladet av styrelsemötet i maj 1924 rubricerat ”Många gåvor till Litteratursällskapets samlingar”. Under jubileumsåret 1935 meddelade tidningen efter styrelsemötet i november med versaler om ”500 NYA MEDLEMMAR I VÅRT SVENSKA LITTERATURSÄLLSKAP” med underrubriken ”Litteratursällskapet har valt finansråd enligt nya stadgarna. – En samling brev av J.V. Snellman har donerats till arkivet”. Hufvudstadsbladet 22.5.1924 och 15.11.1935.

334.

SLS fick mer utrymme i pressen under perioder då trycket mot svenskheten var hårt. T.ex. år 1900 var sällskapets årsmöte på Runebergsdagen stort uppslaget i Nya Pressen, med ordförande Schybergsons tal, festföredraget av R.F. von Willebrand och årsberättelsen publicerade i sin helhet samt mötesförhandlingarna inklusive arkivariens årsberättelse i referat. Se Nya Pressen 6.2.1900. Under de första 20 åren refererades sällskapets styrelsemöten utförligt i dagspressen. Efter detta förekommer styrelsemötena i pressen oregelbundet till mitten av 1930-talet som kortare referat och omnämnanden i samband med behandlingen av intressanta frågor. Jfr urklipp rörande Svenska litteratursällskapet i Finland, Grotenfeltska samlingen 1885–1909, Brages Pressarkiv samt urklippsmapparna ”Litteratur” 1910–1969 (289A–307A, 112A–113A) och ”Svenska litteratursällskapet” 1965–1985 (130 AA, 215 AAA), Brages Pressarkiv.

335.

Föredragen var ett svar på ett av Otto Andersson i tiden framfört initiativ om att sällskapet skulle ordna föredrag för den kulturellt intresserade allmänheten. Se ”Svenska litteratursällskapet inleder ny föredragsserie”, Hufvudstadsbladet 20.11.1949 och protokoll fört vid SLS styrelsemöte 18.11.1949, Förhandlingar. Ny följd 26, 1951. Genom de publika föredragen som fortsatte fram till 1952 ville sällskapet ”upprätthålla kulturell kontakt” med medlemmarna och den litterärt intresserade allmänheten. Sekreterarens årsberättelse för 1952, Förhandlingar. Följd 3:1–4, 1954. I samband med styrelsens besök i Vasa 1953 och 1967 presenterades sällskapets verksamhet för allmänheten i form av föredrag hållna av styrelsemedlemmar. Traditionen med publika föredrag tog sällskapet upp på nytt hösten 1998 efter att sällskapet erhållit ett eget hus på Riddaregatan i Helsingfors.

336.

”Genealogiskt arkivgods på utställning”, Hufvudstadsbladet 23.11.1950, ”Arkivarie bland manuskript”, Nya Pressen 27.11.1951, ”Litteratursällskapets manusutställning”, Hufvudstadsbladet 28.11.1951. Nyberg var själv aktiv genealog, vilket säkert bidrog till valet av material för den första utställningen. I arkivariens årsberättelse för 1951 konstateras att tvådagarsutställningen 27–28.11.1951 väckte rätt stort intresse också utanför sällskapets egen krets. Utställningen av Runebergiana 4–10.2.1954 besöktes av ca 1 500 personer och varje besökare fick ta med sig ett exemplar av J.E. Strömborgs biografiska anteckningar om Runeberg i fyra delar, ”något som inemot 800 besökare begagnade sig av”. Se Arkivariens årsberättelse för 1950 och 1951, Förhandlingar. Följd 3:1–4, 1954; Arkivariens årsberättelse för 1954, Cbb 1.

337. | Arkivariens årsberättelse för 1956, ingår i årsmötesprotokollet 1957 som bilaga, Årsmötesprotokoll Cba 1; Nyberg informerade om Runebergsfyndet också i Historiska och litteraturhistoriska studier 33, 1958.

338.

Det sjunkande medlemsantalet i början av 1960-talet antogs till en del bero på ”bristande kännedom hos den svenska allmänheten om sällskapet och dess månggrenade kulturvårdande verksamhet”, vilket styrelsen ville råda bot på genom att låta fil.mag. J.O. Tallqvist 1962 författa en intervjuserie kallad ”Lär känna Svenska litteratursällskapet”. I de sex intervjuerna som distribuerades till landsortspressen redogjorde styrelsemedlemmar och funktionärer i populär form för det arbetsområde de närmast representerade. Intervjun med Paul Nyberg publicerades bl.a. i Österbottningen 2.6.1962 under rubriken ”Finlandssvenskt familjearkiv förser forskare med material”; SLS årsberättelse för 1962, Verksamhetsberättelsen Cbb 1.

339. | ”Litteratursällskapet gästade Österbotten”, Hufvudstadsbladet 13.9.1967.

340.

C.A. Armfelt till M.G. Schybergson 15.9.1898, SLSA 954. Även för andra styrelsemedlemmar förekom ett utbrett förtroende. Redan innan sällskapet grundades vände sig t.ex. järnmanufakturägaren Carl Armfelt i Åbo till ”Broder Carl Gustaf” Estlander angående handlingar på Kantola gård, som han önskade överlämna till Estlander för att ”i stället för att spridas och förstöras, råka i händerna på en person med intresse och resurser att tillgodogöra hvad der kan finnas värdt att taga vara på”. C. Armfelt till C.G. Estlander 20.2.1877, SLSA 252.

341. | SLSA 225, Accessionskatalog för Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling.
342. | ”Finlandssvenskt familjearkiv förser forskare med material”, Österbottningen 2.6.1962. I slutet av 1960-talet började sällskapet i sin årsberättelse uppmärksamgöra potentiella donatorer på möjligheten att försegla donerat material för en viss tid eller förse dem med andra förbehåll.

343.

Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 16.11.1922, FoU 36, 1923, 17.1.1935, Förhandlingar. Ny följd 11, 1936 och 18.4.1940, Förhandlingar. Ny följd 17, 1941. Med styrelsens tillstånd öppnades Runebergs brev 1940 av Ragnar Dahlberg och Gunnar Castrén. Den senare publicerade dem samma år i Historiska och litteraturhistoriska studier 16.

344.

Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 22.10 och 19.11.1903, FoU 17, 1904. Hösten 1903 löste sällskapet in ett manuskript av Jac. Ahrenberg rörande ministerstatssekreteraren C.W. von Daehn, som enligt Elis Lagerblad inte på en längre tid kunde publiceras i sin helhet ”enär det berör flere personer, hvilka än idag lefva och verka [i vårt samhälle, överstruket]”, Arkivariens årsberättelse 5.2.1904 (för 1903), Styrelsemötesprotokoll Caa 3. Av okänd anledning har denna passus i årsberättelsen utelämnats i de tryckta förhandlingarna. I oktober 1904 lät styrelsen Jac. Ahrenberg återköpa manuskriptet ”för att erhålla fri dispositionsrätt” över sitt alster. Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.10.1904, FoU 18, 1905.

345. | ”Finlandssvenskt familjearkiv förser forskare med material”, Österbottningen 2.6.1962.

346.

Ibid. Nyberg ansåg dock att orsaken till detta var ”falsk blygsamhet, överdriven anspråkslöshet”. Ansvarsfrågan har även berörts av arkivchef Nils Erik Villstrand i en artikel i Källan 1996 på följande sätt: ”Att kulturpersoner t.o.m. i tidskrifter småkoketterande berättar om hur de ägnat en del av sommaren åt att bränna upp brev är hårresande läsning för en arkivarie eller kulturforskare. Den som på detta sätt avgör vilken kunskap eftervärlden måste klara sig utan påtar sig ett stort ansvar.” Villstrand 1996, s. 39.

347.

Att det ofta rör sig om förmåga till diskretion från arkivets sida kan exemplifieras av ett citat ur ett brev av Jac. Ahrenberg i samband med donationen av hans fars, C.W. Ahrenbergs brevsamling: ”Då jag sjelf hvarken haft tid att genomgå brefven, icke heller anser mig kompetent att bedöma huruvida de kunna anses vara af den betydelse att de förtjena bevaras, lemnar jag till Sällskapets fria förfogande att bevara eller förstöra brefven. Jag skulle endast anhålla att då en del af de personer, som i brefsamlingen finnas representerade ännu lefva, Sällskapet ville så begå, att intet om öfverlåtelsen af deras bref må i tidningarnas notis afdelningar ingå.” J. Ahrenberg till SLS 14.12.1886, Allmän korrespondens Faa 2.

SLS ARKIV MOT 2000-TALET

1. | Torsten Steinby, Forskning och vitterhet. Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985. Del I. Det första halvseklet, 1985b; Olof Mustelin, Forskning och vitterhet. Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985. Del II. Det andra halvseklet, 1986.
2. | SLS-Arkiv 4/1979. På bakpärmens insida benämns Folkkultursarkivet för första gången som Centralarkiv för finlandssvensk folkkultur.

3.

Svenska Österbottens Landskapsförbund uppvaktade våren 1981 SLS styrelse med en skrivelse om att upprätta ett s.k. ”folkloristiskt-etnologiskt arkiv” eller traditionsarkiv i Vasa. Man önskade ett arkiv av samma typ som Suomalaisen Kirjallisuuden Seura med statsstöd grundat i Joensuu 1981. Styrelsen förhöll sig positivt till initiativet och Österbottens traditionsarkiv (ÖTA) kunde med stöd av statsmedel påbörja verksamheten 1.9.1982. ÖTA var en underavdelning till Folkkultursarkivet och en assistent, Meta Sahlström, anställdes. Arkivet finansierades dels med av undervisningsministeriet beviljade medel, dels med SLS egna medel och från Vasa stad. Arkivet har allt sedan starten verkat i det av SLS och Svenska Österbottens kulturfond nybyggda affärs- och kontorshuset vid Handelsesplanaden 23. Protokoll förda vid SLS styrelsemöte 19.3.1981, § 15; 22.4.1981, § 8; 19.11.1981, § 6; 18.11.1982, § 2; Vasabladet 19.11.1982; Österbottningen 20.11.1982.

4. | Här och i det följande protokollet fört vid SLS styrelsemöte 23.1.1986, § 6, Bilaga 2, Stadgar för arkiven vid Svenska litteratursällskapet i Finland r.f.; SLS årsberättelse för 1986, s. 6–7, 40–54; Pettersson 1989, s. 43–45.
5. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.3.1986.
6. | Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 23.1.1986, § 6, Bilaga 2; 21.12.1989, § 6 Bilaga 2.
7. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 26.4.1989, § 11, Bilaga 3.
8. | Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 13.9.1989, § 3; 21.9.1989, § 3, Bilaga 1.
9. | Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 17.9.1987, § 6; 17.3.1988, § 3, Bilaga 2; 6.4.1988, § 3.
10. | Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 21.12.1989, § 6, Bilaga 2; 19.4.1990, § 3, Bilaga 1a.
11. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.5.1991; SLS Ledningsgruppen för FKA, protokoll 1991; SLS Traditionsvetenskapliga kommitténs protokoll 20.3.1992; SLS årsberättelse för 1992, s. 9.
12. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.12.1992, § 3.1, Bilaga 1.
13. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.9.1992, § 2.1.
14. | Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 16.1.1992, § 8.1, Bilaga 2; 26.11.1992, § 2.4, Bilagor 2 och 3; SLS årsberättelse för 1992, s. 9.
15. | Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 22.10.1992, § 2.42; 22.4.1993, § 3.5, Bilaga 2: PM om Allmänna arkivets namn; SLS årsberättelse för 1992, s. 10.
16. | SLS årsberättelse för 1992, s. 67. Om lokalhistoriska arkiv, se Mikael Korhonen, ”Kulturgärning och gräsrotsrörelse kring lokala arkiv i Svenskfinland”, 1999, s. 141–155.
17. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 15.12.1994, § 2.2, Bilaga 2.
18. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 15.12.1994, § 2.2, Bilaga 2.

19.

De ökade ekonomiska resurserna och sällskapets stabila ekonomi återspeglas i hela organisationen, särskilt inom förlags- och forskningssektorerna. År 1985 hade sällskapet 14 fast anställda, år 2000 var antalet 50 och tio år senare, 2010, 113, av vilka drygt hälften hade fast anställning. Siffrorna baserar sig på uppgifter ur verksamhetsberättelserna och de visar antalet fasta tjänster och långvariga arbetsförhållanden (på årsbasis). SLS årsberättelse för 2009, s. 59; SLS årsberättelse för 2010, s. 32 och 67.

20.

Protokoll förda vid SLS styrelsemöten 18.9.1997, § 2.23; 16.5.1998, § 2.6, Bilaga 6; Jarl Pousar, ”Litteratursällskapets bibliotek återupprättat. Unika rariteter kompletterar gamla samlingar”, 1998, s. 16–18. SLS bibliotek och det digitala arkivet Arkiva hörde under 2010 till enheten för informationstjänster inom arkivsektorn. Det var en tillfällig lösning för 2011 skedde en omorganisering av sällskapets organisation och informationstjänsterna flyttade tillsammans med det digitala arkivet till den nybildade stödfunktionen informationsförvaltning.

21. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 23.3.2006, § 2.1.1., bilaga 1.
22. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 20.5.2010, § 2, Bilaga 1: Sällskapets organisation & arbetsordning.
23. | Protokoll förda vid SLS styrelsemöte 23.3.2006, § 2.2.1., Bilaga 2; 20.5.2010, § 2, Bilaga 1: Sällskapets organisation & arbetsordning.
24. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 7.5.1985; Mustelin 1986, s. 57. Folkkultursarkivet hade börjat göra upp femårsplaner redan 1977.
25. | Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 14.4.1985 § 4; SLS årsberättelse för 1985, s. 30–31.
26. | Mustelin 1986, s. 263–267.
27. | Anne Bergman & Carola Ekrem, Fest och fritid. Fyra studier i finlandssvenska festtraditioner och ungdomsseder, 1992.
28. | Se Ekrem s. 187 i detta verk.
29. | SLS 62 a–b, 63, 64 a–b, 83, 174 h, 220, 405 a–b, 1116, 1522.
30. | SLS 1836–1840, 1868–1870, 1918, 1921, 1929, 1958; Bo på Bergö. Människor och resurser i ett ösamhälle, 2001.
31. | Yrsa Lindqvist (red.), Tradition och turism på Åland. Att använda kulturarvet, 2008.
32. | SLS 1895; Marika Rosenström, ”Brevskrivning som hobby och passion”, 1997, s. 4–11.
33. | SLS 1740, 1771; Carola Ekrem, ”En eltandborste, fred på jorden och glass åt alla barn”, 2002, s. 3–9.
34. | SLS 2014, 2017; Anne Bergman, ”Hjältebilden bland finlandssvenskarna”, 2005, s. 34–40; Carola Ekrem, ”Mannerheim, Moder Theresa och mamma. Skolungdomars hjältar och förebilder”, 2005, s. 41–49.
35. | SLS 2131; Pia Lindholm, ”’Den magra och hungriga vargen’. Folkkultursarkivets specialfrågelista nr 57”, 2007, s. 15–24.
36. | SLS 2159.
37. | Marika Rosenström, ”Bilden berättar – smakprov ur Folkkultursarkivets bildsamlingar”, 2007, s. 52–58.

38.

SLS 1432, 1717, 1405, 1849, 1555; Helena Jerman, Janne Rentola & Marika Rosenström, Livet genom en lins. Fotografier av Bernhard Åström, 1994; Carola Ekrem et al. (red.), Ögonblick och evighet. Kulturskatter i Svenska litteratursällskapets arkiv och bibliotek, 2010, s. 122–141; Katja Hellman, Meta Sahlström & Monica West (red.), Blickfång. En tidsresa med Vöråfotografen Erik Hägglund, 2010.

39. | ÖTA 54, 59, 63, 64, 248, 254.
40. | Sahlström 1990, ”Reseminnen 1990”, SLS-Arkiv, s. 29–31; Sahlström 1991, ”Hemkost – den återfyttade emigranten”, SLS-Arkiv, 9–12; Sahlström 1992, ”Hemkomst 92”, SLS-Arkiv, s. 23–30; Bregenhø j 1992, ”Rik folklore på video”, SLS-Arkiv, s. 28–30.
41. | Hellman, Sahlström & West 2010.
42. | Mustelin 1986, s. 270; Ann-Mari Häggman, ”Ett institut blir till”, Att förvalta en musiktradition, 2004, s. 10–13.
43. | Holger Lillqvist & Beatrice Moring (red.), Översiktskatalog för Allmänna arkivet, 1986.
44. | SLSA 817.
45. | Historiska och litteraturhistoriska arkivets arkivdatabas.
46. | SLSA 900, 909, 996, 1000, 1063, 1070, 1102, 1174,1204,1210, 1222,1239, 1270.
47. | Accessionskatalog för SLS manuskriptsamling 1885–2010.
48. | Anne-May Berger, ”Bilden av Nils Erik Wickberg. Arkivet berättar”, 2004, s. 8–14; Anna Perälä, ”Den osynliga läsaren”, 2004, s. 15–18; SLSA 1209.
49. | SLSA 866, 919, 1063, 1008, 1105, 959, 909, 927, 1143.
50. | SLSA 885, 1107, 954, 985.
51. | SLSA 1103, 1070, 1247, 1257.
52. | I projektet Nytt liv i gamla herrgårdssamlingar – Kartanoiden kokoelmat kukoistamaan (2010–2014) deltar förutom Historiska och litteraturhistoriska arkivet och SLS bibliotek också Riksarkivet, Nationalbiblioteket, Riddarhuset och Åbo Akademis bibliotek.
53. | SLSA 1093, 1162, 900 1204, 904, 996.
54. | Petra Hakala, ”Bland skådespelare, författare och feminister”, 2006, s. 35–36; Maria Miinalainen, ”Finlandssvensk teater- och kulturhistoria”, 2008, s. 8–9; Korhonen, ”Finlandssvensk teaterhistoria – finns den?”, 2010, s. 6–12.
55. | SLSA 1217, 1254, 12 18; Nelly Laitinen, ”Med fokus på 1970-talet: udda tidskrifter, kampsånger, feminism”, 2008, s. 45–48.

56.

Olle Sirén, Pernå sockens historia IV, 1999, s. 57–58; Göran Stjernschantz, Ernst von Born. Den siste hövdingen, 1984, s. 362–363; SLS fond 425; SLS Förvaltningsrådet för Stor-Sarvlaks protokoll 25.2.1967; Henry Wiklund, ”Arvet efter Ernst von Born – Svenska litteratursällskapet som godsförvaltare”, 2010, s. 232–238.

57. | Förvaltningsrådet för Stor-Sarvlaks protokoll 26.2.1976, 25.1.1977 och Berättelse över förvaltningen av Stor-Sarvlaks år 1978; SLS Fastigheter med egna styrelser; von Wright, Katalog över biblioteket på Stor-Sarvlaks, 1978.

58.

SLS Fastigheter med egna styrelser, Johan Wredes brev till förvaltningsrådet för Stor-Savlaks 21.12.1976 med utlåtande om Sarvlaks gårds arkiv; SLS Förvaltningsrådet för Stor-Sarvlaks protokoll 18.1.1979, Berättelse över förvaltningen av Stor-Sarvlaks 1978, samt protokollen 1981–1986; Protokoll förda vid SLS styrelsemöte 19.9.1985 § 6, bilaga 2 och 10.6.1986, § 2.

59. | SLS Ackvisitionskommittens protokoll 28.5.2002, 10.12.2003 och 14.6.2004; Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.9.2004.
60. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 17.2.2011, § 3.2, Bilaga 3.
61. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.11.2007 § 2.2; Korhonen, ”Arkiv och forskning vid Svenska litteratursällskapet”, 2008, s. 34–38.
62. | Steinby 1985b, s. 74–76, 77–80; Mustelin 1986, s. 226–230.
63. | Anna Perälä, Vackert, vittert, lärt. Jarl Pousars boksamling, 2010; Anna Perälä, ”Vackert, vittert, vetenskapligt. Jarl Pousars bokhistoriska samling”, 2003, s. 16–23.

64.

Korhonen, ”Det svenska kulturarvet i Finland”, 2004, s. 1–3; Hakala, ”Att ta till vara arkiv – ett ansvarsfullt uppdrag”, 2004, s. 4–7; Berger, ”Bilden av Nils Erik Wickberg. Arkivet berättar”, 2004, s. 8–14; Perälä, ”Den osynliga läsaren”, 2004, s. 15–18; Författarporträtt på SLS:s hemsida, Nils Erik Wickberg, http://www.sls.fi/doc.php?docid=611.

65. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 22.5.2007, § 2.1.1 och Bilaga 1, PM 29.1.2007, Svenska litteratursällskapets bibliotek: tillkomst, verksamhet och utvecklingsmöjligheter; Perälä, ”Forskningsbiblioteket på Riddaregatan”, 2006, s. 42–46.
66. | SLS årsberättelse för 1985, s. 31.
67. | SLS Statsunderstöd, kronologisk korrespondens Gna 1986 och 1988.

68.

I diskussionerna om arkivens flyttning till Parteks hus i Sörnäs 1988 uttryckte arkivpersonalen sin oro över uppbevaringen av framför allt känsligt fotografiskt material. Var luftkonditioneringen tillräcklig och utrymmena tillräckligt säkra? Denna fråga löstes bl.a. genom att samtliga nitratnegativ överfördes till Finlands filmarkivs säkerhetsarkiv i Hertonäs och att det övriga fotografiska materialet och ljudbanden förvarades åtskilt från annat material. Samtidigt inrättades ett fullt utrustat fotolaboratorium vilket garanterade fortsatt bildbehandling och kundbetjäning. Vid flytten till Riddaregatan 1998 inrättades likaså ett fullständigt rustat fotolaboratorium på fjärde våningen. Mustelin 1986, s. 279; Folklivskommitténs protokoll 28.4 och 10.11.1988.

69. | Rosenström, Bildhantering vid Folkkultursarkivet – nuläge och utvecklingsförslag, 2009.
70. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 16.11.1989, Bilaga 2 ”ADB-baserat registrerings- och söksystem för bildarkiven vid Folkkultursarkivet och Allmänna arkivet”; Folklivskommitténs protokoll 18.9.1989; SLS-Arkiv, 1991, ”Bildarkivet digitaliseras”, s. 22–27.
71. | SLS årsberättelse för 1992, s. 44–43, 52–53.

72.

Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 1.5.2000, § 2.13, Bilaga 2 ”Rädda det finlandssvenska ljudet” och 17.11.2005, § 3.2.2.2, Bilaga ”Digitalisering vid SLS arkiv och bibliotek”; SLS årsberättelse för 2006, s. 21; Huldén, ”Rädda det finlandssvenska ljudet. Digitalisering av ljudbanden i litteratursällskapets arkiv”, 2001, s. 9–13.

73. | Korhonen, ”Arkiv och bibliotek i en digital tid”, 2006, s. 35–40.
74. | Mustelin 1986, s. 256; Folkkultursarkivet, Ändringsarbeten i fastigheten Fabiansgatan 7 B 11 och Valtionarkiston tarkastuskertomus 1976, 1982.
75. | Protokoll fört vid SLS styrelsemöte 10.6.1986, § 3.
76. | Protokoll förda vid SLS styrelsemöte 17.3.1988, § 1; 16.5.1988, §2 bilaga 2; 25.5.1988, § 1 bilaga 1–3; 22.9.1988, § 4; 20.10.1988, § 3; Historiska och litteraturhistoriska arkivet, ”Temperatur- och fuktighetslistor från arkivutrymmen vid Sörnäs strandväg 1990–1994”; SLS-Arkiv nr 17, 1988, s. 3–4.
77. | Mustelin 1986, s. 126; SLS årsberättelse för 1987 s. 10 och 1997 s. 12; Wiklund, ”Hur sällskapet fick eget hus”, 1998, s. 4–11.
78. | SLS årsberättelse för 1995, 2000, 2005 och 2010.
79. | SLS årsberättelse för 2006, s. 22; 2007 s. 24.
80. | Johan Wrede, ”Estlander, Carl Gustaf”, 2009, Biografiskt lexikon för Finland 2, s. 244–248.
81. | Joy Palmer, ”Archives 2.0: If We Build It, Will They Come”, 2009; Kate Theimer, ”What is the Meaning of Archives 2.0?”, 2011; Nelly Laitinen,”Det öppna arkivet”, 2011, s. 48–49.
82. | Kansallinen digitaalinen kirjasto – yhteistyössä ja yhteentoimivasti, 2011.
83. | http://www.europeana.eu/portal/search.html?query=svenska+litteraturs%C3%A4llskapet.
84. | Korhonen, ”SLS kunskapsbank. En digital vändpunkt”, 2011, s. 32–33.

Källor och litteratur

Otryckta källor

SVENSKA LITTERATURSÄLLSKAPET I FINLAND (SLS), HELSINGFORS

Folkkultursarkivet och Språkarkivet

SLS 2 Några folkvisor, Borgå 1887.

SLS 4 R.J. Sjöblom, Wisor, sägner mm. från Pargas, 1887–1888.

SLS 7 a Isak Smeds, reseberättelse, 1888.

SLS 7 b Isak Smeds, Ordlista öfver Hvittisbofjärdsmålet, 1888.

SLS 7 c Isak Smeds Ortsnamn från Norrmarks, Hvittisbofjärds och Sastmola socknar, 1888.

SLS 8 Anna Bengelsdorff Traditionsuppteckningar från västra Nyland, 1888.

SLS 9 a Johannes Klockars Folkvisor från Malax, 1889.

SLS 9 b Johannes Klockars, Ordbok öfver Malaksmålet, 1889.

SLS 10 Henrik Ståhl, Traditionsuppteckningar från Österbotten, 1882–1890.

SLS 12 Uno Stadius, Visor från Lojo, 1890.

SLS 13 J.A. Thurman, Samlingar av ord ur Pargas-målet, 1889.

SLS 14 J.A. Thurman, Visbok från Kökar, 1842.

SLS 16 Karl Ekman, Folkvisor från Pargas, 1890.

SLS 19 Mårten Thors, Folkvisor och melodier från Österbotten, 1890.

SLS 20 J.A. Thurman, Skrock och vidskepelse bland Pargas allmoge, 1889.

SLS 22 Mårten Thors, Traditionsuppteckningar från Österbotten, 1891.

SLS 23 Karl Ekman, Folkvisor från Åboland, 1890–91.

SLS 25 Th. Af Reeth, Visor, folktro och folkmedicin från mellersta Österbotten, 1891.

SLS 26 b Selim Perklén, Ord från Ingå, Sjundeå och Kyrkslätt, 1891.

SLS 26 c Selim Perklén, Traditionsuppteckningar från Nyland, 1891.

SLS 28 Mårten Thors, Traditionsuppteckningar från Österbotten, 1892.

SLS 29 Karl Ekman, Visor och spelmansmusik från Åland och Åboland, 1890–1892.

SLS 32 Karl Petter Pettersson, Nagumålets språklära, 1893.

SLS 35 John Finnäs, Traditionsuppteckningar från norra Österbotten, 1893.

SLS 37 Mårten Thors, Traditionsuppteckningar från Österbotten, 1893.

SLS 40 John Torckell, Visor, gåtor och minnesverser från Åland, 1893.

SLS 41 August Jakobsson, Om fisket. Uppteckningar gjorda i Larsmo och Kronoby, 1893.

SLS 42 K. A. Björksten, Borgåmålet. Ljud- och formlära, 1890.

SLS 44 Isak Alexius Björkström, Traditionsuppteckningar från östra Nyland, 1894.

SLS 45 J. A. Nygren, Traditionsuppteckningar från mellersta Österbotten, 1894.

SLS 46 J. A. Sjöblom, Visor från Åland, 1894.

SLS 47 John Finnäs, Visor från Esse, 1894.

SLS 48 Karl Petter Pettersson, Nagumålets ordbok med förklaringar, 1895.

SLS 49 Selim Perklén, Traditionsuppteckningar från Estland, 1895.

SLS 55 K. F. Juselius, Traditionsuppteckningar från östra Nyland, 1896.

SLS 59 John Torckell, Traditionsuppteckningar från västra Åland, 1895.

SLS 60 Werner, Traditionsuppteckningar från östra Åboland, 1896–1897.

SLS 61 J. Alfr. Strandberg, Traditionsuppteckningar från Lappfjärd och Sideby, 1896.

SLS 62 a Hugo R. A. Sjöberg, Traditionsuppteckningar, Replot, Bergö, 1897.

SLS 62 b Hugo R. A. Sjöberg, Förteckning på ortsnamn från Replot och någon del af den öfriga Wasa skärgården, 1897.

SLS 63 Wilhelm Sjöberg, Traditionsuppteckningar, mellersta och södra Österbotten, 1897.

SLS 64 M. Forss, Traditionsuppteckningar, södra Österbotten, 1897.

SLS 65 J. Dahlbo, Traditionsuppteckningar från södra Österbotten, 1894.

SLS 69 Alfons Takolander, Traditionsuppteckningar från östra Åland, Houtskär och Korpo, 1898.

SLS 70 Alfons Takolander, Förteckning öfver ortnamnen inom Saltvik socken, 1899.

SLS 71 Erik Finne, Traditionsuppteckningar från norra Österbotten, 1899.

SLS 72 Filip Sundman, Traditionsuppteckningar från västra Nyland, 1899.

SLS 73 K. O. Danielsson, Traditionsuppteckningar från Eckerö och Hammarland, 1899.

SLS 74 K. H. Knuts, Ortnamn samlade i Bromarf år 1900.

SLS 77 Filip Sundman, Traditionsuppteckningar från Nyland, 1900.

SLS 79 Probus Karlsson, Svenska ortnamn från Sastmola och Hvittisbofjärd, 1901.

SLS 80 Torsten Stjernschantz, Traditionsuppteckningar från Åboland, 1901.

SLS 81 V. E. V. Wessman, Ordbok öfver Sibbomålet, 1902.

SLS 82 J. E. Wefvar, Visor från Österbotten, Åboland, Åland och Nyland, 1880–1902.

SLS 83 Otto Andersson, Traditionsuppteckningar från södra Österbotten, 1902.

SLS 84 Hugo Ekholm, Ortnamnen i Snappertuna, 1902.

SLS 85 V. E. V. Wessman, Traditionsuppteckningar från Nyland, 1902.

SLS 88 Otto Andersson, Österbottniska folkdanser, 1903.

SLS 89 Alfons Takolander, Traditionsuppteckningar från Bromarv, 1903.

SLS 93 b Hugo R. A. Sjöberg, Öknamn från Replot, 1904.

SLS 95 Otto Andersson, Traditionsuppteckningar från Estland, 1903–1904.

SLS 99 V. E. V. Wessman, Traditionsuppteckningar från östra Nyland, 1904–1905.

SLS 100 V. E. V. Wessman, Traditionsuppteckningar från östra Nyland, 1905.

SLS 105 Otto Andersson, Dansmelodier från Österbotten och Åland, 1905.

SLS 106 Th. Bertell, Traditionsuppteckningar från västra Åland, 1906.

SLS 109 P. A. Fredriksson, Visor och spelmansmusik från Sydösterbotten, Sastmola och Vittisbofjärd, 1906.

SLS 114 K. Ideman, Ålands hafsfiske och fiskarelif, särskildt i Kökar, 1907.

SLS 115 Frans Österblom, Fiske i Kimito, 1904.

SLS 117 V. E. V. Wessman, Traditionsuppteckningar från Nyland, 1906.

SLS 118 Anders Allardt, Traditionsuppteckningar från östra Nyland, 1905.

SLS 120 Hugo Ekholm, Ortnamn i västra Ingå, 1907.

SLS 122 Runar Lemberg, Ortsnamn i Nagu socken, 1908.

SLS 135 Hugo Ekholm, Ortnamnen i Hitis, 1904.

SLS 137 V. E. V. Wessman, Traditionsuppteckningar från västra Nyland, 1909.

SLS 138 a Väinö Solstrand, Ortnamnen i Brändö, 1909.

SLS 138 b Väinö Solstrand, Ortnamnen i Kumlinge, 1909.

SLS 138 c Väinö Solstrand, Ortnamnen i Iniö, 1909.

SLS 140 Hugo Ekholm, Ortnamnen i östra Ingå, 1909.

SLS 150 Axel E. Danielsson, Anteckningar från Sunds socken på Åland, 1908.

SLS 154 August Fleege, Ortnamn i Snappertuna från äldre och nyare tid, 1880.

SLS 161 b Johannes Klockars, Pronomina i Malaksmålet, odat.

SLS 164 a Johannes Klockars, En blick på Replotmålet jämte språkprof, 1889.

SLS 164 b Johannes Klockars, Något om å-ljuden i svenskan i allmänhet och i våra landsmål i synnerhet, 1889.

SLS 164 c Johannes Klockars, Moderniseringar inom Malaksmålet, 1890.

SLS 164 d Johannes Klockars, Något om tolkning af ortsnamn, 1889.

SLS 166 e Gustav Lindström, Samlingar från mellersta Nyland, 1879.

SLS 174 h Isak Smeds, Ett himmelsbref uppteckadt i Bergö och Lill-Klas och Stor-Klas, 1888.

SLS 181 I Herman Albert Vendell, Reseberättelse, Estland, 1877–1879.

SLS 181 II Herman Albert Vendell, Ord upptecknade i Estland, 1877.

SLS 181 III Herman Albert Vendell, Supplementar-Ordbok öfver de svenska allmogemålen på Dagö, Nuckö, Ormsö, Rågöarna och i Wichterpal i Estland, 1879.

SLS 181 IV Herman Albert Vendell, Ordbok öfver Runö-målet i Liffland, 1879.

SLS 182 a Herman Albert Vendell, Språkprof, 1879.

SLS 182 b, c Herman Albert Vendell, Reseberättelser, Estland, 1879–1881.

SLS 182 d Herman Albert Vendell, Ordbok öfver Nargö-målet i Estland, 1881.

SLS 182 e Herman Albert Vendell, Ordbok öfver Gammal-Svenskby-målet jämte grammatikaliska upplysningar och språkprof, 1881.

SLS 185 d Gustav Åberg, Förteckning över hemmans och bynamn i Helsinge, 1877.

SLS 191 a V. E. V. Wessman, Förteckning över ortsnamnen i Ekenäs landsförsamling, 1910.

SLS 192 Gabriel Nikander, Traditionsuppteckningar och fotografier från Österbotten och Åland, 1910.

SLS 193 Väinö Solstrand, Ortsnamnen från Houtskär samt Aspö by i Korpo, 1910.

SLS 195 Adolf M. Winberg, Ortsnamnen från Odensö rusthåll i Pojo socken, 1910.

SLS 196 Henrik Kullberg, Traditionsuppteckningar från östra Nyland, 1911.

SLS 198 Henrik Kullberg, Traditionsuppteckningar från östra Nyland, 1911.

SLS 199 Emil Kråkström, Traditionsuppteckningar från norra Österbotten, 1911.

SLS 200 V. E. V. Wessman, Ortnamn och visor från Nyland, 1912.

SLS 201 Henrik Kullberg, Traditionsuppteckningar från östra Nyland och Elimä, 1912.

SLS 202 V. E. V. Wessman, Traditionsuppteckningar från västra Nyland, 1909–1910.

SLS 205 b Väinö Solstrand, Ortnamn från Kökar och Sottunga, 1911.

SLS 208 Henrik Kullberg, Traditionsuppteckningar från östra Nyland och Elimä, 1912.

SLS 211 V. E. V. Wessman, Traditionsuppteckningar från norra Österbotten och Kaustby, 1912.

SLS 213 n, u Svenska landsmålsföreningen i Helsingfors, Protokoll och handlingar, 1874–1910.

SLS 216 Peder Nordenson, Byanamnen från Finströms socken på Åland, 1913.

SLS 218 Valter W. Forsblom, Sjukdomsbesvärjelser och Omlagelser från Syd-Österbotten, 1913.

SLS 220 Elever vid Kronoby folkhögskola, Uppsatser om traditionsvetenskapliga ämnen, 1913.

SLS 222 Henrik Kullberg, Traditionsuppteckningar från östra Nyland, 1911.

SLS 223 V. E. V. Wessman, Språkliga och traditionsvetenskapliga uppteckningar från Österbotten, 1913.

SLS 225 Vivi Peters, Traditionsuppteckningar från Iniö, 1913.

SLS 226 Gabriel Nikander, Traditionsuppteckningar från Åboland, 1913.

SLS 227 Gabriel Nikander, Fotografisamling från Åboland, Åland och Nyland, 1914.

SLS 228 Henrik Kullberg, Traditionsuppteckningar från östra Nyland och Elimä, 1913.

SLS 230 Lennart Söderlund, Ortsnamnen i Gamlakarleby socken, 1913.

SLS 231 K. Rob. V. Wikman, Bröllopsseder från mellersta Österbotten, 1914.

SLS 232 Valter W. Forsblom, Sjukdomsbesvärjelser och Omlagelser från Syd-Österbotten II, 1914.

SLS 233 Karl Petter Pettersson, Nagumålets ordlista med förklaringar, 1905.

SLS 234 V. E. V. Wessman, Språkliga och traditionsvetenskapliga uppteckningar från Österbotten, 1914.

SLS 235 Valter W. Forsblom, Hilding Ekelund, Sydösterbottniska allmogebyggnader, 1914.

SLS 237 Henrik Kullberg, Ordspråk och talesätt från östra Nyland och Elimä, 1915.

SLS 238 a Birger Jansson, Ortnamn i Kyrkslätt, 1914.

SLS 238 b Kurt Zilliacus, Naturnamn i Obbnäs, 1959.

SLS 240 Gabriel Nikander, Fotografier av livets högtider, årets fester, byggnadsskick och hushållsarbete, 1915.

SLS 242 Selim Perklén, Traditionsuppteckningar från Estland, 1914.

SLS 244 a Nagu ungdomsförening, Ortnamnen i Nagu, 1913.

SLS 245 Ivar Westman, Ortnamn från Sjundeå socken, 1914.

SLS 248 Valter W. Forsblom, Hilding Ekelund, Sydösterbottniska plog- och budkavlar, 1914.

SLS 249 Valter W. Forsblom, Hilding Ekelund, Sydösterbottniska vindflaggor, 1914.

SLS 250 Valter W. Forsblom, Hilding Ekelund, Fotografier och teckningar, Sydösterbotten, 1914.

SLS 253 b Valter W. Forsblom, Sjukdomsbesvärjelser och Omlagelser från Syd-Österbotten III, 1915.

SLS 255 V. E. V.Wessman, Traditionsuppteckningar från Åland och Åboland, 1915.

SLS 260 Vivi Peters, Traditionsuppteckningar från Iniö, 1916.

SLS 264 Birger Jansson, Ortnamn i Esbo, 1915.

SLS 265 a Ivar Westman, Ortnamn i södra Karislojo, 1915.

SLS 265 b Ivar Westman, Ortnamn i södra Lojo, 1915.

SLS 265 c Ivar Westman, Ortnamn i Karis, 1915.

SLS 267 Valter W. Forsblom, Sjukdomsbesvärjelser och Omlagelser från Syd-Österbotten IV, 1916.

SLS 268 Ernst Nordström, Gamla svenska djurnamn i Östra Nyland, 1916.

SLS 269 Valter W. Forsblom, Hilding Ekelund, Allmogebyggnader i Vörå och Oravais, 1916.

SLS 272 V. Dahlbo, Ortnamn från Pörtom, 1916.

SLS 277 Vivi Peters, Traditionsuppteckningar från Åboland, 1916.

SLS 278 Gabriel Nikander, Hilding Ekelund, Byggnadsskick och heminredning, östra Nyland, Askola, Anjala, 1916.

SLS 280 V. E. V. Wessman, Sägner och gåtor från Österbotten och Sastmola, 1917.

SLS 281 V. E. V. Wessman, Äldre och nyare visor sjungna av folket, Nyland, 1916–1917.

SLS 283 Vivi Peters, Traditionsuppteckningar från Iniö, 1917.

SLS 284 V. E. V. Wessman, Bidrag till Kännedom av Österbottens svenska dialekter, 1917.

SLS 285 Valter W. Forsblom, Sjukdomsbesvärjelser och Omlagelser från Syd-Österbotten V, 1917.

SLS 287 Agnes Ahlblad, Ortnamnen i Pojo socken, 1917.

SLS 288 Birger Jansson, Ortnamnen i Lappträsk, 1917.

SLS 289 Birger Jansson, Ortnamn i Liljendal, 1917.

SLS 290 V. E. V. Wesssman, Traditionsuppteckningar från Nyland, 1915–1918.

SLS 291 a V.E.V. Wessman, Ortnamn upptecknade i Sibbo socken, 1918.

SLS 293 Agnes Ahlblad, Elna Madsén, Ortnamnen i Tenala socken, 1918.

SLS 294 Agnes Ahlblad, Elna Madsén, Ortnamnen i Kimito socken, 1918.

SLS 295 Runar Lemberg, Ortnamn insamlade i Pargas socken, 1919.

SLS 304 J. G. Nordling, Förteckning över ortsnamn inom Sideby socken, 1920.

SLS 305 M. L. Granö, Ortsnamn i Teerijärvi socken, 1920.

SLS 315 Agnes Ahlblad, Ortnamnen i Västanfjärd, 1919.

SLS 320 Vivi Peters, Traditionsuppteckningar från Korpo, 1918.

SLS 325 Wilhelm Sjöberg, Ord och termer bland sälskyttar och fiskare i Replot, 1921.

SLS 326 Runar Lemberg, Ortnamn i Geta och Sund socknar, 1921.

SLS 332 V. E. V. Wessman, Visor från Nyland och Åboland, 1920–1921.

SLS 336 Thyra Renqvist, Ortnamn från Finby kommun, 1921.

SLS 337 Ragnar A. Krook, Ortnamn i Närpes socken, 1922.

SLS 350 Konstantin Sjöström, Ortnamnen i Dragsfjärd, 1922.

SLS 354 Henrik Kullberg, Traditionsuppteckningar från Nyland, 1924.

SLS 355 Vivi Peters, Traditionsuppteckningar från Hitis och Kyrkslätt, 1921, 1923.

SLS 364 Hugo R. A. Sjöberg, Livet bland Kvarkens söner och döttrar, 1917.

SLS 367 Greta Dahlström, Visor och spelmansmusik, Åboland och östra Nyland, 1924.

SLS 370 Vivi Peters, Traditionsuppteckningar från Liljendal och Mörskom, 1924.

SLS 372 Vivi Peters, Traditionsuppteckningar från norra Österbotten, 1925.

SLS 373 Valter W. Forsblom, Byggnadsskick, möbler och spisar, Esse, 1924.

SLS 374 Felix Andersson, Ortsnamn från Stor-Pellinge, 1925.

SLS 378 Leo Backman, Ortnamnen i Helsinge socken och den svenska delen av Tusby socken, 1925.

SLS 379 Karl Petter Pettersson, Bibil. I-III Mósebók, 1896

SLS 383 Greta Dahlström, Visor och spelmansmusik, Åboland, Åland, Nyland, 1910–1925.

SLS 390 a Runar Nordling, Ortnamn från Malax, 1927.

SLS 391 a Valdemar Nyblom, Ortnamnen i Oravais socken, 1926.

SLS 392 Sven Andersson, Ortnamn från Vårdö, 1927.

SLS 393 Birger H. Boström, Pärnå socken i Nylands län, 1927.

SLS 394 Runar Lemberg, Ortnamn upptecknade i Föglö socken, 1928.

SLS 395 Matts Dreijer, Ortnamnen i Runö svenska församling i Estland, 1929.

SLS 397 Maximilian Stejskal, Lekar, spel och styrkeprov, Strömfors, Pyttis, 1929.

SLS 399 Maximilian Stejskal, Idrottslekar, Bromarv, Åland, 1930.

SLS 400 Maximilian Stejskal, Lekar, spel och styrkeprov, Korsnäs, 1930.

SLS 401 Annie Österlund, Ortnamnen i Hammarlands socken på Åland, 1931.

SLS 402 Birger Bondestam, Ortnamn i Lemland, 1924–1925.

SLS 403 Maximilian Stejskal, Idrottslekar, Sydösterbotten, 1931.

SLS 404 Maximilian Stejskal, Idrottslekar, Ingå, 1931.

SLS 405 a Valter W. Forsblom, Berndt J. Schauman, Båtar, mellersta Österbotten, 1930.

SLS 405 b Valter W. Forsblom, Uppmätningar av båtar, 1930.

SLS 406 Valter W. Forsblom, Berndt J. Schauman, Båtar, båthus, båtbygge, Österbotten, 1930.

SLS 407 Maximilian Stejskal, Idrottslekar, norra Österbotten, 1932.

SLS 409 Torsten Svedberg, Ortnamn i Munsala, 1932.

SLS 410 Valter W. Forsblom, Berndt J. Schauman, Båtar, västra Åboland, 1932.

SLS 411 Annie Österlund, Ortnamn i Saltviks socken, 1932.

SLS 413 Börje Mårtenson, Ortnamn i sydvästra Strömfors, 1933.

SLS 414 Maximilian Stejskal, Idrottslekar, Åboland, 1933.

SLS 416 Annie Österlund, Ortnamnsuppteckningar från norra delen av Strömfors socken i Nyland, 1933.

SLS 417 Einar Strandberg, Ortnamn i Sastmola, Kasaböle by, 1934.

SLS 418 Eskil Hummelstedt, Ortnamnssamling från Ulfsby och Hvittisbofjärd i Satakunda, 1935.

SLS 420 Valter W. Forsblom, Berndt J. Schauman, Båtar, Åland, 1933.

SLS 422 V.E.V. Wessman, Traditionsuppteckningar från Österbotten, Åland och Nyland. 1934.

SLS 427 Alvar Enberg, En samling lekbeskrivningar från Molpe, 1935.

SLS 428 Valter W. Forsblom, Berndt J. Schauman, Båtar, Åboland, Nyland, 1934.

SLS 434 Vivi Peters, Matordningar och matrecept, västra Nyland, 1929.

SLS 440 a Erik Lagus, Ortnamn upptecknade på Lilla Rågö, Stora Rågö, Odensholm och i Korkis samt Vippal, 1932.

SLS 440 b Erik Lagus, Diverse handlingar och papper rörande expeditionen till Estland, 1932.

SLS 440–451 Estlandsexpeditionen (Erik Lagus, Karl-Gustav Hedberg, Maximilian Stejskal, Sven Andersson, Hjördis Dahl, Erla Lund, Arne Appelgren), 1932.

SLS 463 Holger Wikström, Ortnamnen i Degerby, 1934.

SLS 478 Ordamening 1, 1937.

SLS 486 Uno Högnäs, Uppteckningar om uppfostran och renlighet, Karleby, Nedervetil, 1938.

SLS 487 Maximilian Stejskal, Vinteridrottslekar, Korsnäs, Närpes, Bromarv, Strömfors, 1935–1938.

SLS 489 Ragna Ahlbäck, Kulturgeografiska undersökningen (FKA 2), Åboland, 1938.

SLS 490 Olav Ahlbäck, Kulturgeografiska undersökningen (FKA 2), Österbotten, 1938.

SLS 492 Åke Granlund, Kulturgeografiska undersökningen (FKA 2), Nyland, 1938.

SLS 494 Ordamening 2, 1938–1939.

SLS 502 Vivi Peters, Traditionsuppteckningar från Österbotten och Nyland, 1925.

SLS 506 Erla Lund, Traditionsuppteckningar från norra Österbotten, 1928.

SLS 508 Alfhild Adolfsson, Visor och spelmansmusik, Åland, Åboland, 1928.

SLS 512 Alfhild Adolfsson, Visor och spelmansmusik, Åland, Åboland, 1929.

SLS 513 Erla Lund, Folksed, folktro och lekar, norra Österbotten, 1929.

SLS 521 Erla Lund, Folksed och folktro, Österbotten, 1930.

SLS 523 Alfhild Adolfsson, Visor och spelmansmusik, södra Österbotten, 1930.

SLS 524 Erla Lund, Folksed och folktro, södra Österbotten, 1931,

SLS 527 Erla Lund, Folktro och folksed, mellersta Österbotten, Estland, 1932.

SLS 529 Alfhild Adolfsson, Visor och spelmansmusik, västra Nyland, 1933.

SLS 531 Erla Lund, Folktro och folksed, Terjärv, Kronoby, 1934.

SLS 532 Alfhild Adolfsson, Visor och spelmansmusik, Korpo, Pargas, Borgå, 1934.

SLS 533 Erla Lund, Folktro och folksed, Korsholm, Solv, 1933.

SLS 535 Greta Dahlström, Visor och spelmansmusik, Åboland, Nyland, 1935.

SLS 536 Alfhild Adolfsson, Visor och spelmansmusik, Österbotten, Nyland, 1935.

SLS 537 Erla Lund, Lekar och spel, Österbotten, 1935.

SLS 540 Erla Hovilainen (f. Lund), Rim, ramsor och gåtor, norra Österbotten, 1938.

SLS 541 Erla Hovilainen (f. Lund), Gåtor, ramsor och rim, norra Österbotten, 1939.

SLS 542 Greta Dahlström, Visor och spelmansmusik, Åboland, Nyland, 1939–1940.

SLS 543 Holger Wikström, Ortnamnsuppteckningar i Nyland, 1938.

SLS 545 Ordamening 3, 1939–1944.

SLS 548 Olav Ahlbäck, Kulturgeografiska undersökningen (FKA 2), Åboland, Åland och Österbotten, 1939.

SLS 561 a Åke Granlund, Kulturgeografiska undersökningen (FKA 2), Nyland, 1942.

SLS 561 b Åke Granlund, Uppteckningar för Atlas över svensk folkkultur (FKA 4), Nyland, 1942.

SLS 561 c Åke Granlund, Uppteckningar för Atlas över svensk folkkultur (språkliga delen), Nyland, 1942.

SLS 563 Åke Granlund, Uppteckningar för Atlas över svensk folkkultur, Nyland, 1939.

SLS 564 Åke Granlund, Ortnamnen i Pernå, 1939.

SLS 573 Birgit Eriksson, Uppteckningar för Atlas över svensk folkkultur, 1944

SLS 582 Olav Ahlbäck, Uppteckningar för Atlas över svensk folkkultur, Österbotten, 1945.

SLS 589 Olav Ahlbäck, Ordgeografisk undersökning, Österbotten, 1946.

SLS 594 Kurt Zilliacus, Ordgeografisk undersökning, Åland, Åboland, Nyland, 1948.

SLS 595 b Kurt Zilliacus, Ord upptecknade i Korpo, 1948.

SLS 595c Kurt Zilliacus, Ord upptecknade i Pargas, 1952.

SLS 596 Lars Huldén, Ortnamn i Munsala, 1945.

SLS 597 Per-Erik Beijar, Ortnamn i Korsholm, 1946.

SLS 598 Kurt Zilliacus, Ord upptecknade i Kimito, Dragsfjärd och Västanfjärd, 1949.

SLS 601 Per-Erik Beijar, Ortnamn i Övermark, 1949.

SLS 606 Lars Huldén, Ortnamn i Jeppo, 1949.

SLS 607 Kurt Zilliacus, Ortnamnen i Korpo, 1950.

SLS 613 Kurt Zilliacus, Ord upptecknade i Kimito, 1950.

SLS 614 Inlämnat fotomaterial

SLS 629 Valter W. Forsblom, Fotografisamling, 1938.

SLS 631 Gabriel Nikander, Fotografisamling, 1942.

SLS 632 Olav Ahlbäck, Uppteckningar för Atlas över svensk Folkkultur, Österbotten, 1949.

SLS 639 Maximilian Stejskal, Kompletterande uppgifter om idrottslekar, Österbotten, Åland, Nyland, 1948.

SLS 653 Åke Granlund, Ortnamnen i Pyttis, 1951.

SLS 656 Ellen Gustafsson, Traditionsuppteckningar från Björköby, 1953.

SLS 657 Ellen Gustafsson, Ortnamn i Björköby, 1953–1956.

SLS 658 Per-Erik Beijar, Ortnamn i Kvevlax, 1953.

SLS 659 Per-Erik Beijar, Ortnamn i Malax, 1952.

SLS 663 Kurt Zilliacus, Säljakten i Hitis, 1954.

SLS 666 Ellen Gustafsson, Djurnamn upptecknade i Björköby, 1953.

SLS 671 Per-Erik Beijar, Ortnamn i Björkö, 1954.

SLS 673 Kurt Zilliacus, Ord rörande fiske, båtar och kvinnosysslor upptecknade i Iniö, 1955.

SLS 675 Kurt Zilliacus, Ord rörande fiske och båtar i Houtskär, 1955.

SLS 679 Per-Erik Beijar, Ortnamn i Kronoby, 1956.

SLS 683 Kurt Zilliacus, Ord upptecknade i Korpo, 1955.

SLS 686 Ragna Ahlbäck, Heikki Nieminen Sälfångst, färgfilm, Replot, 1956.

SLS 689 Christina Alfthan, Rauni Arponen, Irene Mitronen, Per Henrik Solstrand, Pirkko Virtanen, Kurt Zilliacus, Ortnamnen i Bromarf, 1957.

SLS 690 Per Henrik Solstrand, Ortnamn i Brändö, 1957.

SLS 691 Lars Huldén, Ortnamn på Mickelsörarna, 1957.

SLS 694 Ragna Ahlbäck, Paavo Korhonen, Fäbodar i Larsmo, färgfilm, 1957.

SLS 695 Ragna Ahlbäck, Fiskelägen i Larsmo, färgfilm, 1957.

SLS 701 Kurt Zilliacus, Ordförrådet i Houtskär, 1957.

SLS 702 Kurt Zilliacus, Utskrifter från band av språkprov, 1958.

SLS 706 Märta Cederberg, Bodil Hampus, Lars Huldén, Ortnamn i Sastmola, 1957.

SLS 710 Lars Huldén, Ortnamn i Öja och Larsmo, 1956.

SLS 711 Märta Cederberg, Bodil Hampus, Birgitta Holm, Ortnamn i Nykarleby, 1958.

SLS 713 Per Henrik Solstrand, Ortnamn i Kumlinge, 1958.

SLS 714 Ragna Ahlbäck, Heikki Nieminen, Vinternotsdragning efter strömming, färgfilm, Houtskär, 1958.

SLS 715 Ragna Ahlbäck, Heikki Nieminen, Strömmingsfiske med sommarnot, färgfilm, Houtskär, 1958.

SLS 716 Ragna Ahlbäck, Kurt Zilliacus, Heikki Nieminen, Abborrnotdragning sommartid, färgfilm, Houtskär, 1958.

SLS 720 Ragna Ahlbäck, Paavo Korhonen, Verkfiske, färgfilm, Lappfjärd, 1959.

SLS 725 Per Henrik Solstrand, Ortnamn i Föglö, 1959.

SLS 726 Kurt Zilliacus, Ortnamn i Houtskär, 1959.

SLS 733 FKA:s pristävling nr 1, Insamling av ortnamn, 1958.

SLS 735 Hagar Nikander, Byggnadsskick i Pargas, 1960.

SLS 740 FKA:s pristävling nr 2, Kasta ej bort gammal mans ordspråk (Olav Ahlbäck, Kurt Zilliacus), 1961.

SLS 743 Bruno Sjöros, Ordlista över Kasaböle svenska dialekt, 1911.

SLS 744 Bruno Sjöros, Ordlista över Vittisbofjärds svenska dialekt, 1911.

SLS 746 Valter W. Forsblom, Byggnadsskick på Ormsö, 1931.

SLS 749 Per Henrik Solstrand, Ortnamn i Sottunga, 1961.

SLS 756 FKA:s pristävling nr 3, Vem kan de flesta gåtorna? (Olav Ahlbäck, Kurt Zilliacus), 1962.

SLS 758 Kurt Zilliacus, Ortnamn i Iniö, 1962.

SLS 759 Per Henrik Solstrand, Ortnamn på Kökar, 1962

SLS 762 FKA:s pristävling nr 5, Ordstäv och anekdoter om pengar, 1962.

SLS 770 Ragna Ahlbäck, Skörd med skära, färgfilm, Solv, 1974.

SLS 779 Peter Slotte, Ortnamn i Karleby, 1961.

SLS 780 Lars Huldén, Ortnamn i Onas och Pörtö, 1961.

SLS 795 FKA:s pristävling nr 6, Storinsamling av emigrantbrev (Olav Ahlbäck, Kurt Zilliacus), 1963.

SLS 799 Anna Långgård, Anteckningar om folklivet i Närpes, 1964–1967.

SLS 805 Kurt Zilliacus, Ortnamn i Hitis, 1964.

SLS 807 FKA:s frågebrev nr 14, Ord om vattensamlingar, 1964.

SLS 808 Per Henrik Solstrand, Ortnamn i Sund, 1963.

SLS 809 Per Henrik Solstrand, Ortnamn i Vårdö, 1964.

SLS 810 Ragna Ahlbäck, Bo Lönnqvist, Ölbrygd, Tillverkning och utsättning av spjälkatsa, Korgtillverkning, färgfilmer, Liljendal, 1964–1975.

SLS 812a Ebba Selenius, Ord upptecknade i Ekenäs och Snappertuna, 1963.

SLS 812b Ebba Selenius, Traditionsuppteckningar, 1963.

SLS 826 FKA:s frågebrev nr 16, Måltidsordningen (Kurt Zilliacus), 1965.

SLS 830 Ragna Ahlbäck, Vatanot, Skrikörsbådans fiskeläge, färgfilmer, Solv, 1962.

SLS 834 Ann-Marie Ivars, Britta Jakobsson, Gunda Karlsson, Christina Lax, Märta Uggla, Maj-Len Miikki, Carita Nyström, Hindrik Strandberg, Språkliga och sakliga anteckningar, Lappfjärd, 1965.

SLS 835 Ann-Marie Ivars, Carita Nyström, Ortnamnen i Lappfjärd, 1965–1966.

SLS 837a Gabriel Nikander, Carl Bengts, Byar och gårdar i Helsinge, 1909.

SLS 843 Ragna Ahlbäck, Paavo Korhonen, Håvfiske, färgfilm, Malax, 1964.

SLS 844 Per Henrik Solstrand, Ortnamnen Hammarland, 1965.

SLS 845 FKA:s pristävling nr 9, Namn på personer och folkgrupper, 1966.

SLS 849 Valter W. Forsblom, Traditionsuppteckningar, 1914.

SLS 861 Gunilla Harling, Airi Pekkanen, Kurt Zilliacus, Ortnamnen i Storpellinge, 1966.

SLS 866 Marianne Blomqvist, Ortnamnen i Solv, 1965.

SLS 868 Konstantin Sjöström, Ortnamnen i Pargas, 1966.

SLS 871 Harriet Sternberg, Ortnamnen i nordöstra Ingå, 1966.

SLS 877 Sinikka Segerståhl, Bo Lönnqvist, Visor och ramsor, Sjundeå, 1967.

SLS 880 FKA:s pristävling nr 10, Traditioner om död och begravning (Bo Lönnqvist), 1966–1967.

SLS 900 Bo Lönnqvist, Maria Bruncrona, Elias Härö, Sven-Erik Krooks, Anna-Maria Reinilä, Marianne Schauman, Sinikka Segerståhl, Per-Olof Welin, Inventering av livsföringen och miljöerna på Karsby herrgård 1800–1970, Tenala, 1968–1971.

SLS 906 Hanna Granskog-Ekman, Anteckningar om folklivet i Närpes, 1967–1970.

SLS 910 FKA:s frågebrev nr 19, Svart och vit konfirmationsdräkt, julkort (Bo Lönnqvist), 1967.

SLS 917 Kristian Slotte, Skärgårdsnamn i Esbo, östra Kyrkslätt, 1966–1967.

SLS 920 Kurt Zilliacus, Ortnamn i västra Dragsfjärd, 1967.

SLS 922 Ann-Marie Ivars, Ortnamnen i Närpes, 1967.

SLS 923 Per Henrik Solstrand, Ortnamn i Saltvik och Finström, 1966.

SLS 924 Ebba Selenius, Ortnamn i Snappertuna och Ekenäs lk, 1966.

SLS 925 Gunilla Harling, Ortnamn i Liljendal, 1967.

SLS 933 FKA:s pristävling nr 11, Traditioner om kaffet och kaffedrickning (Bo Lönnqvist), 1968.

SLS 945 Peter Slotte, Ortnamn i Terjärv, 1968.

SLS 946 FKA:s frågebrev nr 23, och nr 24, Topografiska grundord i skärgården, 1967.

SLS 957 Gunilla Harling, Ortnamnen i Lovisa, 1968

SLS 960 FKA:s pristävling nr 12, När vi sutto i vår bänk (Bo Lönnqvist), 1969.

SLS 964 Gunilla Harling, Ortnamnen i Lappträsk, 1969.

SLS 968 Ann-Marie Ivars, Ortnamn i Kristinestad, 1968.

SLS 982 Folkmusikexpeditionen till Lappfjärd 1969 (Ann-Mari Häggman, Erik Geber, Kalevi Kuosa, John Rosas, Gertrud Sandvik).

SLS 990 FKA:s pristävling nr 13, Utvandrarna (Bo Lönnqvist), 1970.

SLS 994 Gunilla Harling, Alf-Gunnar Kranck, Ortnamnen i Jurmo, 1970.

SLS 998 Folkmusik och folkdiktsexpeditionen till Houtskär i maj 1970 (Ann-Mari Häggman, John Hackman, Ann-Mari Ivars, John Rosas, Ann-Mary Sandelin, Ann-Kristin Schewelew).

SLS 999 Ann-Mari Häggman, Traditionsundersökningen på Replot och i Björköby, 1970–1971.

SLS 1011 FKA:s specialfrågebrev nr 10, Skolbarnstraditionen i de svenska läroverken (Bo Lönnqvist, Kristian Slotte), 1969.

SLS 1017 Expeditionen till Kronoby 1971 (Ann-Mari Häggman, Jöran Ahlbäck, Anneli Asplund, Ingmar Hanses, Bengt Holbek, Lars Huldén, Ann-Marie Ivars, Ilkka Kolehmainen, Karin Sandqvist, Ann-Kristin Schevelew, Sinikka Segerståhl, Olle Söderholm, Carl-Eric Thors).

SLS 1031 FKA:s pristävling nr 14, Minnen från posten förr och nu (Bo Lönnqvist), 1971.

SLS 1040 FKA:s pristävling nr 15, Barnets värld (Bo Lönnqvist), 1972.

SLS 1050 Bo Lönnqvist, Ivar Nordlund, Katia Båsk, Monica Ståhls, Tolkis fabrikssamhälle i Borgå socken, 1972–1994.

SLS 1057 Åke Granlund, Ortnamn i södra Borgå landskommun, 1971.

SLS 1064 Marianne Blomqvist, Ortnamnen i Björkö och Replot, 1972.

SLS 1066 Björköbyexpeditionen (Ann-Mari Häggman, Tore Ahlbäck, Anne Bergman, Birgitta Eriksson, Karin Sandqvist, Olle Söderholm), 1972–1973.

SLS 1067 Anne Bergman, Traditionsundersökning i Åbolands skärgård, 1972.

SLS 1069 Kurt Zilliacus, En sociologisk undersökning av namnkunnandet i Rosala by, Hitis, 1971.

SLS 1070 FKA:s frågebrev nr 25, Frågebrev om hur dialekterna förändras, 1972.

SLS 1075 a Ebba Selenius, Båtbygge i västra Nyland, 1973–1975.

SLS 1080 Ebba Selenius, Hantverk och stadstraditioner i Ekenäs och Snappertuna, 1973, 1979.

SLS 1085 FKA:s pristävling nr 16, Föreningsrörelsen (Bo Lönnqvist, Ivar Nordlund), 1973.

SLS 1086–1091, 1093–1094 Malaxexpeditionen (Bo Lönnqvist, Ivar Nordlund, Saara Sutinen, Bertil Bonns, Tomas Törnqvist, Hanna Pakkala, Pekka Pakkala, Anne Nordlund), 1973.

SLS 1097 Peter Slotte, Ortnamn i Purmo, 1972.

SLS 1098 Marianne Blomqvist, Ortnamnen i Vasa stad, 1973.

SLS 1099 Gunilla Harling-Kranck, Ortnamnen i Karis, 1972.

SLS 1113 V. E.V. Wessmans efterlämnade papper. Inlämnat 1973.

SLS 1116 Bertil Bonns, Fotografier av skärgårdsmiljöer, 1973–1975.

SLS 1142 Per Henrik Solstrand, Ortnamnen i Mariehamn, 1970.

SLS 1152 Gunilla Harling-Kranck, Ortnamn i Pojo Antskog, Karislojo och Lojo, 1973.

SLS 1155 FKA:s frågebrev nr 28, Nutida berättartradition (Birgitta Eriksson), 1975.

SLS 1185 FKA:s pristävling nr 18, Land och stad (Bo Lönnqvist, Ivar Nordlund), 1976.

SLS 1189 Iniö expeditionen (Ivar Nordlund, Mary-Ann Elfving, Marja Turkka, Reijo Turunen), 1976.

SLS 1190 Ivar Nordlund, Bertil Bonns, Sik- och laxfällor i södra och mellersta Österbotten, 1976.

SLS 1198 Houtskärsexpeditionen 1976 (Gun Herranen, Henry Ahlfors, Anne Bergman, Yvonne Blom, Rosi Djupsund, Birgitta Eriksson-Karlsson, Gunilla Harling-Kranck, Ann-Mari Häggman, Kari-Paavo Kokki, Solveig Naert, Leila Räsänen).

SLS 1207 V. E. V. Wessmans efterlämnade papper med anknytning till Finlands svenska folkdiktning och upptecknandet av samlingarna, inlämnat på 1970-talet.

SLS 1221 Korpo-expeditionen (Anne Bergman, Henry Ahlfors, Guy Björklund, Ros-Mari Djupsund, Gun Herranen, Kaj Häyry, Kari-Paavo Kokki), 1977.

SLS 1229 Bertil Bonns, Ivar Nordlund, Reijo Turunen, Byn och gårdsgruppen i miljön, 1977.

SLS 1259 FKA:s specialfrågelista nr 29, Böcker och tidningar (Bo Lönnqvist, Ivar Nordlund), 1977.

SLS 1261 Ebba Selenius, Dialektord från Snappertuna, 1978.

SLS 1262 Houtskärsexpeditionen 1978 (Anne Bergman, Henry Ahlfors, Rosi Djupsund, Kitty von Wright).

SLS 1264–1270 Öbons villkor (Ivar Nordlund, Bo Lönnqvist, Bertil Bonns, Marja Turkka, Reijo Turunen, Anna-Maria Åström, Mary-Ann Elfving, Sol-Britt Kärkkäinen), 1978.

SLS 1274 Gunilla Harling-Kranck, Ortnamnen i Ingå, 1978.

SLS 1278 Gunilla Harling-Kranck, Alf-Gunnar Kranck, Ortnamn i Korpo och Jurmo, 1977.

SLS 1286 FKA:s pristävling nr 19, Röka, snusa, supa (Bo Lönnqvist, Ivar Nordlund), 1979.

SLS 1294–1299 Lassfolk-projektet (Ivar Nordlund, Marika Backlund, Anne Bergman, Guy Björklund, Bertil Bonns, Mary-Ann Elfving, Bo Lönnqvist, Pekka Toivanen, Marja Turkka, Anna-Maria Åström), 1979–1980.

SLS 1313 FKA:s frågebrev nr 30, Fattigvård (Bo Lönnqvist, Anna-Maria Åström), 1980.

SLS 1323 Gunilla Harling-Kranck, Peter Slotte, Kurt Zilliacus, Per Henrik Solstrand, Dialektskillnader vid Skiftet, 1979.

SLS 1329 Kaskö-projektet (Anna-Maria Åström, Bertil Bonns, Guy Björklund, Kaj Häyry, Matti Räsänen, Riitta Räsänen, Elina Väätäinen, Päivi Andersson), 1980.

SLS 1337 Gunilla Harling-Kranck, Ordsamling baserad på Europageografin, 1980.

SLS 1345 FKA:s pristävling nr 20, Med förenade krafter (Ivar Nordlund), 1980.

SLS 1351 Gunilla Harling-Kranck, Eivor Sommardahl, Ortnamn i Pojo, 1980.

SLS 1376 Birgitta Karlsson, Sagor i dag; berättade, lästa, gestaltade, Borgå, 1981.

SLS 1385 FKA:s pristävling nr 21, Livet i staden (Anna-Maria Åström), 1981.

SLS 1386 Ebba Selenius, Dialektord från Ekenäs och Snappertuna, 1981.

SLS 1390 FKA:s pristävling nr 22, Min hembygd (Anne Bergman, Bo Lönnqvist), 1981–1982.

SLS 1396 Marianne Blomqvist, Ortnamnen i Replot och Korsholms skärgård, 1981.

SLS 1395 Peter Slotte, Ortnamnen i Larsmo, 1979.

SLS 1403 Anna-Maria Åström, Guy Björklund, Martin Bäck, Nina-Carola Jering, Min stadsdel, Helsingfors, 1982.

SLS 1405 Ann-Mari Holmström, Gunni Sundelin, Borgerlig livsföring inom släkterna Blom och Palén i Nystad och Holmström i Åbo, 1982–1988.

SLS 1422 Anne Bergman, Birgitta Karlsson, Pensionärerna på Norrberga, Hangö, 1982.

SLS 1432 Ida Malmbergs fotografisamling, inlämnad1982.

SLS 1437 FKA:s pristävling nr 23,Vad heter djuret? (Gunilla Harling-Kranck, Kurt Zilliacus), 1983.

SLS 1457 Henrik Stenius, Gunilla Weckström, Maud Sundman, Min stadsdel, Helsingfors, 1983–1987.

SLS 1466 Anne Bergman, Birgitta Karlsson, Brunakärrs koloniträdgård, Helsingfors, 1983.

SLS 1484 Ebba Selenius, Husbonde-, husmors- och inbyggarbeteckningar, Snappertuna, Ekenäs, 1974.

SLS 1489 Gunilla Harling-Kranck, Ortnamn i Borgå, 1983.

SLS 1553 Gunilla Harling-Kranck, Susanne Ruth, Ortnamnen i Pernå, 1984.

SLS 1490 Biografica om Valter W. Forsblom, inlämnat 1983, 2003.

SLS 1516 Stadskultur i Ekenäs (Anna-Maria Åström, Anne Bergman, Carola Ekrem, Derek Fewster, Petra Hakala, Per-Gunnar Johansson, Gunilla Weckström), 1984–1986.

SLS 1521 FKA:s tjänstemän, fotosamling, 1984–1988.

SLS 1522 Bertil Bonns, Rönnskärs lotsstation, 1983.

SLS 1553 Gunilla Harling-Kranck, Ortnamnen i Pernå, 1984.

SLS 1555 Veterinär Bernhard Åströms glasplåtsamling, inlämnad1985.

SLS 1562 Carola Ekrem, Maximilian Stejskal som fältarbetare och forskare, 1985.

SLS 1576 SLS 100-årsjubileum, 1985.

SLS 1578 FKA:s pristävling nr 26, Tilltal, omtal och hälsningar (Gunilla Harling-Kranck), 1985.

SLS 1583 Carola Ekrem, Valentindagen 14.2, 1986–.

SLS 1589 Carola Ekrem, Ungdomens livsmönster, berättarkonst och traditioner, Ekenäs, Vanda, 1986.

SLS 1617 Folkkultursarkivets 50-årsjubileum, 1987.

SLS 1625 Carola Ekrem, Anne Bergman, Maria Schulman, Gunilla Weckström, Gaturallyt i Jakobstad, 1987–1989.

SLS 1673 FKA:s pristävling nr 29, Boendet på landet (Anna-Maria Åström, Beatrice Moring), 1989.

SLS 1702 Lotte Gullmets, Stadsspråk i tre generationer – en undersökning av språket i Vasa och Borgå, 1990.

SLS 1711 Carola Ekrem, Halloween – en innovation, 1990–.

SLS 1717 Karl Henrik Juthbacks fotografisamling, inlämnad 1990–1993.

SLS 1740 FKA:s Specialfrågebrev nr 36, Barnens julönskelistor (Carola Ekrem), 1991–1992.

SLS 1746 FKA:s pristävling nr 32, Vad talar du? Dialekt – när, var, hur? (Gunilla Harling-Kranck, Kristin Westman), 1992.

SLS 1771 FKA:s specialfrågebrev nr 37, Språken i Wiborg och wiborgssvenskan (Monica Ståhls, Marika Tandefelt), 1991–1992.

SLS 1799 Anne Bergman, Berättartraditioner i Houtskär, 1994.

SLS 1800 FKA:s pristävling nr 34, Att bli gammal (Anne Bergman, Carola Ekrem), 1994.

SLS 1824 Arkivtjänstemän, fältinsamlare och litteratursällskapets närstående personer berättar, 1995–.

SLS 1836 Katia Båsk, Bandintervjuer gjorda i Bergö, 1995.

SLS 1837 Alexandra Ramsay, Bergöbornas inställning till hälsa och hälsovård, 1995.

SLS 1838 Anne Bergman, Samtid och historia på Bergö, 1995–1997.

SLS 1839 Janne Rentola, Fotografier från Bergö, 1995.

SLS 1840 Gunilla Harling-Kranck, Nils Erik Villstrand, Språket i Bergö, 1995.

SLS 1849, Gustav Sandbergs fotografisamling, inlämnad 1995.

SLS 1859 Amerika-expeditionen (Ragna Ahlbäck, Ann-Marie Ivars, Lars Huldén, Mikael Reuter), 1971.

SLS 1868 Katia Båsk, Distansarbete, Bergö, 1996.

SLS 1869 Carola Ekrem, Barnen på Bergö, 1996.

SLS 1870 Johanna Mara, Michaela Örnmark, Iris Sjöberg, Språket i Bergö, 1995.

SLS 1887 FKA:s specialfrågebrev nr 34, Därför använder jag ordspråk (Carola Ekrem), 1996.

SLS 1895 FKA:s pristävling nr 37, Skriva brev (Marika Rosenström), 1997.

SLS 1915 Karl-Gustav Hedberg, Fältinsamlingsmaterial från 1930-talet.

SLS 1918 Distansarbete, Katia Båsk, Bergö, 1997.

SLS 1921 Marika Rosenström, Boende och miljö på Bergö, 1997.

SLS 1929 Yrsa Lindqvist, Kommunikationer, handelsvanor och identitet på Bergö, 1997.

SLS 1941 Lotte Gullmets, Ann-Marie Ivars, Finlandssvenska stadsmål, 1998.

SLS 1954 Språkarkivets specialfrågebrev nr 47, Dialekt och talspråk idag (Åsa Mitts), 1994.

SLS 1958 Dialekt och riksspråk på Bergö, Åsa Mitts, 1998.

SLS 1975 Åsa Mitts, Pamela Gustavsson, Sara Nordlund, Lisa Södergård, Barn- och ungdomsspråk i Svenskfinland, 2000–2004.

SLS 1995FKA:s pristävling nr 41, Kärt barn har många namn (Pamela Gustavsson), 2001.

SLS 2014 FKA:s specialfrågelista nr 53, Vem är din hjälte? (Carola Ekrem), 2002.

SLS 2017 FKA:s specialfrågelista nr 52, Runeberg och andra nationella hjältar (Anne Bergman), 2002.

SLS 2025 FKA:s pristävling nr 43, Kläder och klädsel (Yrsa Lindqvist) 2003.

SLS 2029 Pamela Gustavsson, Vad kallas du?, 2002.

SLS 2071 Peter Slotte, Ortnamn i Gamlakarleby, 1966–69.

SLS 2072 Peter Slotte, Ortnamn i Påras och Söderby i Kronoby, 1966–69

SLS 2092 Sofia Wahlström, Ortnamn i Helsingfors, 2005.

SLS 2093 Pamela Gustavsson, Ortnamn i Mariehamn, 2005.

SLS 2098 Lisa Södergård, Spara det finlandssvenska talet, 2005–2008.

SLS 2105 Linda Huldén, Ortnamn i Jakobstad, 2007.

SLS 2110 Maria Vidberg, Ortnamn i Nykarleby, 2006

SLS 2113 Christel Forsblom, Ortnamn i Borgå, 2006.

SLS 2120 Linda Huldén, Ortnamn i Åbo, 2007.

SLS 2127 Språkarkivets pristävling nr 47, Inofficiella namn i våra städer (Linda Huldén, Maria Vidberg) 2007.

SLS 2131 FKA:s specialfrågelista nr 57, Kommunen i förändring – Sibbofrågan (Pia Lindholm), 2007.

SLS 2159 FKA:s specialfrågelista nr 58, Eurovisionens schlagertävling (Anne Bergman), 2008.

SLS 2164 FKA:s specialfrågelista nr 59, Fira baby shower och dricka barntår (Carola Ekrem), 2008.

SLS 2168 Elise Ånäs, Ortnamn i Karleby, 2009.

SLS 2169 Janina Öhman, Ortnamn i Ekenäs, 2009.

SLS 2186 Carola Ekrem, Fältinsamlaren V. E. V. Wessman, 2010.

SLS 2189 Lisa Södergård, Ortnamn i Vasa, 2010.

SLS 2196 Lisa Södergård, De va helt najs! Att skriva talspråk, 2010.

SLS 2199 Ann-Sofie Grönroos, Ortnamn i Borgå, 2010.

SLS 2201 Lisa Södergård, Skriva talspråk, webbenkät om talspråk i skrift, 2010.

SLS 2246 Gunilla Harling-Kranck, Marianne Blomqvist, Material sammanställt för Atlas Linguarum Europae, 1980-talet.

SLS 2247 Gunilla Harling-Kranck, Ida Maria Rosendal, Ordgeografisk undersökning, 1980-talet.

SLS 2248 Ljudregister över de finlandssvenska dialekterna, sammanställt 1970–1980.

Historiska och litteraturhistoriska arkivet (HLA)

SLSA 181 Estlanders utgående korrespondens

SLSA 223 Carl Synnerbergs arkiv

SLSA 252 C. G. Estlanders brev

SLSA 375 Arvid Hultins korrespondens

SLSA 515 Ragnar Dahlbergs arkiv

SLSA 623 Ernst Lagus brevsamling

SLSA 665 Paul B. Nybergs arkiv

SLSA 866 Tito och Ina Collianders arkiv

SLSA 877 V. E. V. Wessmans samling

SLSA 885 Släkterna Godenhjelms och Godhes arkiv

SLSA 900 Föreningen Konstsamfundets arkiv

SLSA 904 Finlands svenska författareförenings arkiv

SLSA 909 Jarl Galléns arkiv

SLSA 927 Björn Kurténs arkiv

SLSA 954 Schybergsonska släktarkivet

SLSA 959 Ellen Thessleffs fotografier

SLSA 985 Aminoffska släktarkivet

SLSA 996 Söderström & C:o Förlags arkiv

SLSA 1000 Henrik Grönroos arkiv

SLSA 1008 Christer Bouchts arkiv

SLSA 1063 Oscar och Heidi Parlands arkiv

SLSA 1070 Stensböle gårds arkiv

SLSA 1093 Nordenskiöld-samfundets i Finland arkiv

SLSA 1102 Petter Forsströms arkiv

SLSA 1103 Sarvlaks arkiv

SLSA 1105 Walter Runebergs arkiv

SLSA 1106 SLS-samlingen (J. L. Runeberg)

SLSA 1107 Strömborgska arkivet

SLSA 1143 Pontus Palmgrens arkiv

SLSA 1162 Societas pro Fauna et Flora Fennicas arkiv

SLSA 1174 Svenska Handelshögskolans Studentkårs arkiv

SLSA 1204 Högvalla seminariums arkiv

SLSA 1209 Nils Erik Wickbergs arkiv

SLSA 1210 Vivica Bandlers arkiv

SLSA 1222 Teaterföreningen Lillans arkiv

SLSA 1239 Monica Schildts arkiv

SLSA 1247 Irjala gård

SLSA 1257 Wirdois gårds arkiv

SLSA 1270 Svenska Teaterns arkiv

Svenska litteratursällskapets i Finland tjänstearkiv (SLS tjänstearkiv)

SLS tjänstearkiv innehåller handlingar från tre tidsperioder:1885−1994 (del I), 1995−1999 (del II) och 2000−2010 (del III). Handlingar som använts som källor i denna undersökning är angivna i kronologisk ordning och enligt arkivsignum.

Protokoll och årsberättelser (signum C; 0.5.1; 0.5.2; 5.2.3)

Styrelsemötes-, funktionärsmötes- och årsmötesprotokoll är tryckta i Förhandlingar och uppsatser samt i Förhandlingar. Ny följd fram till februari 1950. Årsmötesprotokollen 1951−1954 är tryckta i Förhandlingar. Följd 3:1−4.

SLS årsberättelse har under perioden 1885−2013 benämnts på följande sätt: Berättelse över Svenska litteratursällskapets i Finland verksamhet, 1954−1995, Svenska litteratursällskapet i Finland r.f. Berättelse över verksamheten, 1996−2008, Svenska litteratursällskapet i Finland. Verksamheten, 2009−2013. I arkivförteckningen varierar bruket av ”verksamhetsberättelse” och ”årsberättelse”. I källhänvisningarna används konsekvent benämningen SLS årsberättelse oberoende av tidsperiod.

Styrelsemötes-, funktionärsmötes- och årsmötesprotokoll 1885–1994 (Caa 1−21)

Styrelsens mötesprotokoll 1995–1999 (0.5.1)

Styrelsens mötesprotokoll 2000–2011 (0.5.2.2)

Årsmötesprotokoll 1954−1994 (Cba 1)

Arkivariens årsberättelse 1954–1963 (Cbb 1)

SLS verksamhetsberättelse 1954–1994 (Cbb 1−2)

Styrelsens årsberättelse 1995–2010 (0.4.1)

SLS arkivs verksamhetsberättelse 2009–2010 (5.1.3.1)

Nämnden för Folkkultursarkivet protokoll 1936–1986 (Cfca 1−4)

Ledningsgruppens för FKA protokoll 1991 (Cfcb 1)

Folkloristiska kommitténs protokoll 1975–1991 (Cfcd 1)

Folklivskommitténs protokoll 1975–1989 (Cfce 1−2)

Traditionsvetenskapliga kommitténs protokoll 1992 (Cfcf 1)

Språkvetenskapliga kommitténs protokoll 1939–1994 (Cfcg 1−2)

Förvaltningsrådets för Stor-Sarvlaks protokoll 1967−1986 (Cja 1−3)

Ackvisitionskommitténs protokoll 2002–2004 (5.2.3.3)

Koncept (signum D)

Brevkoncept, utgående brev 1885–1960-talet (Db 1−5)

Korrespondens (signum F; Hgbc)

Allmän korrespondens 1885–1985 (Faa 1−21)

Ordförandes korrespondens 1886–1921 (Fab 1)

Arkivariens korrespondens 1886–1931 (Fad 1−3)

Folkkultursarkivets korrespondens 1935–1965 (Fba 1)

Folkminnesavdelningens korrespondens 1967–1991 (Fbb 1−6)

Bo Lönnqvists registratur 1966–1974 (Hgbc 1−3)

Ivar Nordlunds registratur 1973–1984 (Fbc 1−3)

Anna-Maria Åströms registratur 1979–1987 (Fbc 5)

Allmänna arkivets korrespondens 1950–1985 (Fbe 1−2)

Räkenskaper (signum G)

Arkivariens räkenskaper 1886–1947 (Gfa 1)

Arkivariens verifikat 1893–1909 (Gia 9)

Statsunderstöd 1986−1988 (Gna 5)

Handlingar ordnade enligt innehåll (signum H; 7.2.1)

SLS:s stadgar 1885–1984 (Haaa 1)

Fond 425 (Hda 11)

Fastigheter med egna styrelser (Heea 2)

Folkkultursarkivet (Hga 1−2)

Folkminnesavdelningens arbetsrapporter 1975–1992 (Hgbb 1)

Redaktionskommittén för FSFD, protokoll och handlingar 1970–1983 (Hgbb 2)

Språkavdelningen/Språkarkivet (Hgbd 1)

Folkmålskommissionen (Hgbd 1)

Handlingar rörande Allmänna arkivet/Historiska och litteraturhistoriska arkivet (Hgbg 1, 3, 11)

Projektet Spara det finlandssvenska talet (7.2.1.3.6)

Övrigt

Accessionskatalog för SLS manuskriptsamling 1885–2010

Folkkultursarkivets och Språkarkivets arkivdatabas

Historiska och litteraturhistoriska arkivets arkivdatabas

Historiska och litteraturhistoriska arkivets förvärvsdatabas

Österbottens traditionsarkiv (ÖTA)

ÖTA 54 Carsten Bregenhøj, Meta Sahlström, Firandet av villaavslutning i Österbotten, 1994.

ÖTA 59 Carsten Bregenhøj, Lars Huldén, Religiositet, fromhet och Bibeln, 1990.

ÖTA 63 Carsten Bregenhøj, Meta Sahlström,”You my friend - reseminnen 1990”.

ÖTA 64 Carsten Bregenhøj, Marie Jonson, Bröllopstraditioner, 1988.

ÖTA 248 Carsten Bregenhøj, Meta Sahlström, Fastlagsfirande i Björkö, runt byn, 1990, 1992.

ÖTA 254 Katja Hellman, Meta Sahlström, Villaavslutning och venetiansk afton, 2010.

Övriga arkiv

BRAGES PRESSARKIV, HELSINGFORS

Allmänna avdelningen, ”Litteratur” 1910–1969 (289A– 307A, 112A– 113A)

Allmänna avdelningen, ”Svenska litteratursällskapet” 1965–1985 (130 AA, 215 AAA)

Biografica

Grotenfeltska samlingen 1885–1909 (sökord ”Litteratur” )

INSTITUTET FÖR DE INHEMSKA SPRÅKEN, HELSINGFORS

Folkmålskommissionens arkiv = Kommissionen för undersökning av svenska folkmål och svensk folkkultur i Finland.

ÅBO AKADEMIS BIBLIOTEK, HANDSKRIFTSSAMLINGEN, ÅBO

Ragna Ahlbäcks samling

V. E. V. Wessmans samling

K. Rob V. Wikmans samling

Föredrag

Pitkänen, Ritva Liisa, Om inhemskt och nordiskt samarbete inom namnforskningen under fyra decennier, samkväm för Peter Slotte, Forskningscentralen för de inhemska språken 14.4.2009.

Tryckta källor och litteratur

”210 000 bidrag i ordstävstävling”, Hufvudstadsbladet 29.9.1962.

”500 nya medlemmar i vårt Svenska litteratursällskap. Litteratursällskapet har valt finansråd enligt nya stadgarna. En samling brev av J. V. Snellman har donerats till arkivet”, Hufvudstadsbladet 15.11.1935.

Adam [sign.], ”Barnskolan”, Vasabladet 4.2.1969.

Ahlbäck, Olav, ”V. E. V. Wessman”, Kalender utgiven av Svenska Folkskolans Vänner 1958, Helsingfors 1958, s. 161–162.

Ahlbäck, Olav, ”Inledning”, Ordbok över Finlands svenska folkmål I, Forskningscentralen för de inhemska språken skrifter 1, Helsingfors 1982, s. VIII–XXVIII.

Ahlbäck, Ragna, Kulturgeografiska kartor över Svenskfinland, Folklivsstudier 1, Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland (SSLS) 300, Helsingfors 1945.

Ahlbäck, Ragna, Kökar. Näringslivet och dess organisation i en utskärssocken, Folklivsstudier 4, SSLS 351, Helsingfors 1955.

Ainiala, Terhi, ”Namn under en dag. Namnkunnande som undersökningsobjekt”, Katharina Leibring (huvudred.), Namn på stort och smått. Vänskrift till Staffan Nyström den 11 december 2012, Skrifter utgivna av Institutet för språk och folkminnen. Namnarkivet i Uppsala Serie B:12, Uppsala 2012, s. 1–10.

Ainiala, Terhi, ”Namnbruk och variation. Den socioonomastiska forskningen i Finland”, Språkbruk 1/2012, s. 14–17.

Amerikatrunken. Emigranter berättar om sig själva, Helsingfors: Schildts 1976.

Andersson, Irene, ”Att skapa en resning mot krigshot. Kvinnors nätverk som bas för bred mobilisering”, Einar Hreinsson & Tomas Nilson (red.), Nätverk som social resurs. Historiska exempel, Lund: Studentlitteratur 2003, s. 151–171.

Andersson, Otto, ”Bland Estlands svenskar”, Förhandlingar och uppsatser 18. 1904, SSLS 68, Helsingfors 1905, s. 155–177.

Andersson, Otto, ”Plan för utgivandet av Svenska litteratursällskapets samlingar av folkvisor, sånglekar och dansmelodier”, K. Rob. V. Wikman (utg.), Folkloristiska och etnografiska studier III, Helsingfors 1922, s. 228–246.

Andersson, Otto, ”En ny härd för svensk folklivs- och folkdiktsforskning”, Budkavlen 1928, s. 1–6.

Andersson, Otto, ”Yngvar Heikel 50 år”, Budkavlen 1939, s. 118–120.

Andersson, Otto, ”A. P. Svensson som vissamlare”, Budkavlen 1956, s. 75–87.

Andersson, Otto, ”Tre finlandssvenska vissångerskor”, Budkavlen 1963, s. 29–57.

Andersson, Otto, Finländsk folklore. Tidig kalevalaforskning. Finlandssvensk insamlingsverksamhet, Åbo: Åttas förlag 1967.

Andersson, Otto, ”Insamlingen av vaggvisor och barnvisor”, Hufvudstadsbladet 31.1.1967.

”Andra nordiska mötet för folklivsforskning i Helsingfors den 14 och 15 augusti 1922”, Brages årsskrift XII–XIV, Helsingfors 1922, s. 138–154.

”Arkivarie bland manuskript”, Nya Pressen 27.11.1951.

Aronsson, Peter, Historiebruk – att använda det förflutna, Lund 2004.

Autio, Veli-Matti (red.), Helsingin Yliopiston Ylioppilasmatrikkeli 1869–1885, Genealogiska Samfundets i Finland skrifter 53, 1996.

Autio, Veli-Matti, Ylioppilasmatrikkeli – Studentmatrikel 1853–1868, Helsingfors: Helsingfors universitet 1971.

”Barnens lektraditioner ovanligt konservativa”, Hufvudstadsbladet 11.10.1969.

Berger, Anne-May, ”Bilden av Nils Erik Wickberg. Arkivet berättar”, Källan 3/2004, s. 8–14.

Bergman, Anne, ”Agraretnologisk undersökning i Lassfolk by”, SLS-Arkiv 4/1979, s. 10–11.

Bergman, Anne, ”Nyländska avdelningens och Svenska litteratursällskapets folkloristiska insamlingsverksamhet 1860–1908”, Ivar Nordlund (red.), Fynd och forskning. Till Ragna Ahlbäck 17.7 1981, Meddelanden från Folkkultursarkivet 7, SSLS 496, Helsingfors 1981, s. 7–43.

Bergman, Anne, ”Greta Dahlström – musiker och fältforskare”, SLS-Arkiv 15/1987, s. 23–26.

Bergman, Anne, ”Fritiden i en österbottnisk bondby”, Anna-Maria Åström & Ivar Nordlund (red.), Kring tiden. Etnologiska och folkloristiska uppsatser. Vänskrift till Bo Lönnqvist 29.9 1991, Meddelanden från Folkkultursarkivet 11, SSLS 572, Helsingfors 1991, s. 97–104.

Bergman, Anne & Carola Ekrem, Fest och fritid. Fyra studier i finlandssvenska festtraditioner och ungdomsseder, Meddelanden från folkkultursarkivet 13, SSLS 577, Helsingfors 1992.

Bergman, Anne, Visor från Åbolands skärgård. Källan 3/1996 [specialnummer].

Bergman, Anne, ”Försvunnet fältmaterial återbördat till Folkkultursarkivet”, Källan 2/1997, s. 14–17.

Bergman, Anne, ”Lokalhistoria som berättartradition”, Anne Eriksen, Jan Garnert & Torunn Selberg (red.), Historien in på livet. Diskussioner om kulturarv och minnespolitik, NNF Publications 14, Lund: Nordic Academic Press 2002, s. 217–237.

Bergman, Anne, ”Hjältebilden bland finlandssvenskarna”, Nationella hjältar, mytiska förebilder. Källan 3/2005, s. 34–40 [specialnummer].

”Berätta emigrantminnen. USA-resa första pris”, Hufvudstadsbladet 13.1.1970.

”Biskop Schaumans papper till Svenska litteratursällskapet. Över 600 brev, dagböcker, manuskript m.m. – En gåva av borgmästare Michael Schauman”, Hufvudstadsbladet 27.10.1931

Blomstedt, Kaarlo, ”Historia, muinaistutkimus, maantiede”, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1831–1931, Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1931.

Blomqvist, Marianne, ”’Illväder’ och ’mullkvarnar’. Om några begrepp i Europeiska språkatlasen”, Xenia Thorsiana. En vänskrift tillägnad Carl-Eric Thors på hans 60-årsdag den 8 juni 1980, Meddelanden från Institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet B:5, Helsingfors 1980, s. 18–32.

Blomqvist, Marianne, ”’Skooe diin griinar’. UViter och vasungar samlar och studerar dialekter och namn”, Den lyckliga nationen. Vasungar i hundra år, Helsingfors: Vasa nation vid Helsingfors universitet 2008, s. 155–159.

Bo på Bergö. Människor och resurser i ett ösamhälle, Meddelanden från Folkkultursarkivet 19, SSLS 637, Helsingfors 2001.

Bomman [sign.], ”Folkdiktning och skrock intresserar unga forskare”, Vasabladet 28.6.1971.

Bringéus, Nils-Arvid (red.), Folklivsarkivet i Lund 1913–1988. En festskrift till 75-årsjubileet, Skrifter från Folklivsarkivet i Lund 26, Lund 1988.

Brosius, Maria, ”Ancient Archives and Concepts of Record-Keeping in the Ancient World”, Maria Brosius (ed.), Ancient Archives and Archival Traditions, Oxford Studies in Ancient Documents, Oxford 2003.

Bruun, Patrick, Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985. Perspektiv på jubileumsutställningen, SSLS 520, Helsingfors 1985.

Båsk, Katja, ”Den påtvingade friheten: Arbetslös i 1990-talets Svenskfinland”, Källan 1/1996, s. 20–23.

Campbell, Åke & Åsa Nyman (red.), Atlas över svensk folkkultur II. Sägen, tro och högtidssed, Utgiven av Kungl. Gustav Adolfs Akademien under medverkan av Dialekt- och folkminnesarkivet, Uppsala 1976.

Carlson, Bengt, ”Karl Ekman”, Kalender utgiven av Svenska Folkskolans Vänner 1947, Helsingfors 1947, s. 132–133.

Carpelan, Tor, Helsingfors universitets studentmatrikel 1828–1852. Förra häftet, SSLS 203:1, Helsingfors 1928.

Carpelan, Tor, Helsingfors universitets studentmatrikel 1828–1852. Senare häftet, SSLS 203:2, Helsingfors 1930.

Carpelan, Tor (utg.), Ättartavlor för de på Finlands riddarhus inskrivna efter 1809 adlade, naturaliserade eller adopterade ätterna, Helsingfors: Frenckellska tryckeri aktiebolagets förlag 1942.

Carpelan, Tor, Ättartavlor för de på Finlands riddarhus inskrivna ätterna. Första bandet, A–G, Helsingfors: Frenckellska tryckeri aktiebolagets förlag 1954.

Carpelan, Tor, Ättartavlor för de på Finlands riddarhus inskrivna ätterna. Andra bandet, H–R, Helsingfors: Frenckellska tryckeri aktiebolagets förlag 1958.

Carpelan, Tor, Ättartavlor för de på Finlands riddarhus inskrivna ätterna. Tredje bandet, S–Ö, Arne Ekman (red.), Helsingfors: Frenckellska tryckeri aktiebolagets förlag 1965.

Carpelan, Tor & L. O. Th. Tudeer, Helsingfors universitet. Lärare och tjänstemän från år 1828 I–II, Helsingfors: Söderström & C:o Förlagsaktiebolag 1925.

Cook, Terry, ”The Archive(s) Is a Foreign Country. Historians, Archivists, and the Changing Archival Landscape”, The American Archivist 2/2011, s. 600–632.

Cunningham, Adrian, ”Archival institutions”, Sue McKemmish (ed.), Archives: Recordkeeping in Society, Topics in Australasian Library and Information Studies 24, Wagga Wagga, N.S.W.: Centre for Information Studies, Charles Sturt University 2005, s. 21–49.

Dahlberg, Ragnar, ”Svenska litteratursällskapets arkiv 1910–1934”, Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1935. Minnesskrift den 5 februari 1935, SSLS 250, Helsingfors 1935, s. 117–150.

Den fridsamme [sign.], ”När Karl Ekman för 40 år sedan samlade folkvisor och melodier på Åland”, Åland 24.12 1932 [originalartiklarna publicerade i Åland 10.9, 14.9 och 17.9.1892].

Ehn, Billy & Orvar Löfgren, Vardagslivets etnologi. Reflektioner kring en kulturvetenskap, Stockholm: Natur och kultur 1996.

Ekrem, Carola, ”Maximilian Stejskal – gymnastiklärare, fältarbetare och forskare. 12.8 1905–2.8.1991”, SLS-Arkiv 20/1991, s. 34–36.

Ekrem, Carola, ”Ögonblicksbilder, interiörer och avslöjanden i ett frågebrevsmaterial”, Budkavlen 1998, s. 25–39.

Ekrem, Carola, ”Att skriva är att förtydliga sitt liv. Folkkultursarkivets frågebrev och sagesmannanät”, Källan 1/2000, s. 7–12.

Ekrem, Carola, ”Varje uppteckning är en ruta i ett jättestort, brokigt lapptäcke. Fältinsamlaren Erla Lund-Hovilainen”, Upptecknat och inspelat. Nio folklorister på upptäcktsfärd i arkivens gömmor, Folk och musik 8, Publikationer utgivna av Finlands svenska folkmusikinstitut 29, Vasa 2000, s. 55–67.

Ekrem, Carola, Vebjørg Tingstad & Helle Johnsen, ”BIN-Norden – en historisk och kulturell kontextualisering. At forske i en bevægelig verden. Refleksivitet i børnekulturforskningen”, Tidsskrift for Børne & Ungdomskultur 32/2001, s. 149–169.

Ekrem, Carola, ”En eltandborste, fred på jorden och glass åt alla barn”, Källan 2/2002, s. 3–9.

Ekrem, Carola, ”Att berätta i ett frågelistsvar”, Budkavlen 2003, s. 11–21.

Ekrem, Carola, ”Frågelistsvaren som berättelser. Om frågelistor som forskningsmetod och folklig genre”, Bo G. Nilsson, Dan Waldetoft & Christina Westergren (red.), Se museet 2, Stockholm: Nordiska museets förlag 2003, s. 57–66.

Ekrem, Carola, ”Vad vill vi veta. Att utforma en frågelista”, Charlotte Hagström & Lena Marander-Eklund (red.), Frågelistan som källa och metod, Lund: Studentlitteratur 2005, s. 31–50.

Ekrem, Carola, ”Mannerheim, Moder Theresa och mamma”, Nationella hjältar, mytiska förebilder. Källan 3/2005, s. 41–49 [specialnummer].

Ekrem, Carola & Susanne Österlund-Pötzsch, Swedish Folklore Studies in Finland, The History of Learning and Science in Finland 1828–1918 13b, Helsinki: Societas Scientiarum Fennica 2008.

Ekrem, Carola, ”Idén till Svenska litteratursällskapets insamlingsverksamhet har ytterst utgått från denna förening. Svenska landsmålsföreningen i Helsingfors”, Källan 2/2008, s. 34–41.

Ekrem, Carola, ”Lagus, Ernst”, Biografiskt lexikon för Finland 2. Ryska tiden, SSLS 710:2, Helsingfors/Stockholm: SLS/Bokförlaget Atlantis 2009, s. 499–502.

Ekrem, Carola, ”Anne Bergman – fältinsamlare, folkupplysare och traditionsexpert”, Laboratorium för folk och kultur 2/2010, s. 3–7.

Ekrem, Carola et al. (red.), Ögonblick och evighet. Kulturskatter i Svenska litteratursällskapets arkiv och bibliotek, SSLS 738, Helsingfors 2010.

”En diskussion om svenska litteratursällskapet”, Viborgs Nyheter 28.3.1929.

Engman, Max, ”Folket – en inledning”, Derek Fewster (red.), Folket. Studier i olika vetenskapers syn på begreppet folk, SSLS 626, Helsingfors 2000, s. 7–18.

Eriksen, Anne, Jan Garnert, Jan & Torunn Selberg (red.), Historien in på livet. Diskussioner om kulturarv och minnespolitik, NNF Publications 14, Lund: Nordic Academic Press 2002.

Erixon, Sigurd (red.), Atlas över svensk folkkultur I. Materiell och social kultur, Utgiven av Kungl. Gustav Adolfs Akademien, Uppsala 1957.

Etnologi och folkloristik vid universitet, museer och arkiv. Folkkultursarkivets jubileumsseminarium 28.4 1987, red. Anne Bergman och Carola Ekrem, SLS-Arkiv 16 [specialnummer].

Federley, Berndt, ”Svenska litteratursällskapet i Finland 50 år”, Nya Argus 3/1935, s. 29–30.

Fewster, Derek (red.), Folket. Studier i olika vetenskapers syn på begreppet folk, SSLS 626, Helsingfors 2000.

Finlands svenska folkdiktning

I Sagor | A. Referatsamling. Utg. Oskar Hackman 1. 1917 (SSLS 132) 2. 1920 (SSLS 151)
| B. Sagor i urval. Utg. Anders Allardt. 1. 1917 (SSLS 136) 2. 1920 (SSLS 163)

II Sägner.

Utg. V.E.V. Wessman

Kulturhistoriska sägner, 1928 (SSLS 201)

Historiska sägner, 1924 (SSLS 174)

Mytiska sägner, 1931 (SSLS 226, 227)

III Ordstäv. | Utg. Väinö Solstrand, 1923 (SSLS 172)
IV Gåtor. | Utg. V.E.V. Wessman, 1949 (SSLS 327)
V Folkvisor. | Utg. Otto Andersson 1. Den äldre folkvisan, 1934 (SSLS 246) 3. Sånglekar, 1967 (SSLS 423)

VI Folkdans

A. Instrumentalmusik. Utg. Otto Andersson

Äldre dansmelodier, 1963 (SSLS 400)

Yngre dansmelodier, 1975 (SSLS 466)

Bröllopsmusik, 1964 (SSLS 402)

B. Dansbeskrivningar. Utg. Yngvar Heikel, 1938 (SSLS 268)

VII Folktro och trolldom

Övernaturliga väsen. Utg. Gunnar Landtman, 1919 (SSLS 147)

Växtlighetsriter. Utg. Gunnar Landtman, 1925 (SSLS 184)

Människan och djuren. Utg. V. E. V. Wessman, 1952 (SSLS 337)

Folktro om naturen. Utg. V. E. V. Wessman, 1955 (SSLS 349)

Magisk folkmedicin. Utg. V. W. Forsblom, 1927 (SSLS 195)

VIII Lekar och spel. Utg. V. E. V. Wessman, 1962 (SSLS 390)

”Finlandssvensk emigrantforskning 1971”, Norden 29.1.1970.

”Finlandssvenskt familjearkiv förser forskare med material”, Österbottningen 2.6.1962.

Finländskt herrgårdsliv. En etnologisk studie över Karsby gård i Tenala, Folklivsstudier XI, SSLS 480, Helsingfors 1978.

Finne, Bo, Donatorernas bok. Människorna bakom fonderna i Svenska litteratursällskapet i Finland, SSLS 733, Helsingfors 2010.

”Folkkultur i vardagsmöda, i saga, lek och dans”, Västra Nyland 10.5.1962.

”Forskare söker lappfjärdsspelmän”, Vasabladet 5.8.1969.

Forslin, Alfhild, ”Greta Dahlström som fältforskare i Svenskfinland”, Budkavlen 1966–1967, s. 51–114.

Forslin, Alfhild, Upptecknarfärder i Svensk-Finland 1928–1935, IF-Rapport 2, Åbo: Folkloristiska institutionen vid Åbo Akademi 1979.

Forssell, Pia, ”Hultin, Arvid”, Biografiskt lexikon för Finland. Ryska tiden, SSLS 710:2, Helsingfors/Stockholm: SLS/Bokförlaget Atlantis 2009.

Freudenthal, A. O., ”Om två ordspråk”, Förhandlingar och uppsatser 1. 1885–1886, SSLS 2, Helsingfors 1886, s. 46–47.

Freudenthal, Axel Olof, Om svenska allmogemålet i Nyland, Bidrag till kännedom af Finlands natur och folk 15, Helsingfors 1870.

Freudenthal, A. O., ”Porthan, Finlands första dialektforskare”, Förhandlingar och uppsatser 6.1890–1892. SSLS 20, Helsingfors 1892, s. 51–59.

Furu, Max H., ”Lassfolk beskrivs in i minsta detalj”, Vasabladet 14.6.1980.

”Författarinna som förstår folkets underliga liv”, Vasabladet 13.12 1945.

Förhandlingar. Följd 3:1–4. Verksamheten 1950–1953. Årsmötesprotokollen 1951–1954, SSLS 345, Helsingfors 1954.

Förhandlingar. Ny följd 1–26 (Mars1924–Februari 1950), SSLS, Helsingfors 1925–1951.

Förhandlingar och uppsatser 1–37 (1885–1923), SSLS, Helsingfors 1886–1924.

”Förteckning öfver Svenska Literatursällskapets i Finland ombudsmän och medlemmar”, Förhandlingar och uppsatser 7. 1892–1893, SSLS 24, Helsingfors 1893, s. I–XXVIII.

”Förteckning öfver Svenska Literatursällskapets i Finland bestyrelse, ombudsmän och medlemmar”, Förhandlingar och uppsatser 11. 1897, SSLS 36, Helsingfors 1898, s. I–XXXIII.

”Förteckning öfver svenska ortnamn i Finland”, Förhandlingar och uppsatser 10 1895–1896, SSLS 34, Helsingfors 1897, s. 159–193.

”Förteckning öfver Sällskapets medlemmar”, Förhandlingar och uppsatser 1.1885–1886, SSLS 2, Helsingfors 1886, s. XLII–LXII.

Förteckning öfver Svenska Litteratursällskapets i Finland bestyrelse, ombudsmän, hedersledamöter, korresponderande ledamöter och öfriga medlemmar, Helsingfors 1904 [särtryck].

Förteckning öfver Svenska Litteratursällskapets i Finland bestyrelse, ombudsmän, hedersledamöter, korresponderande ledamöter och öfriga medlemmar, Helsingfors 1908 [särtryck].

Förteckning över Svenska Litteratursällskapets i Finland bestyrelse, ombudsmän, hedersledamöter, korresponderande ledamöter och övriga medlemmar, Helsingfors 1911 [särtryck].

Förteckning över Svenska Litteratursällskapets styrelse, ombudsmän och medlemmar i Finland, Helsingfors 1916 [särtryck].

”Förteckning över Svenska Litteratursällskapets i Finland styrelse och ombudsmän”, Förhandlingar och uppsatser 30. 1916, SSLS 134, Helsingfors 1917, onumr. sidor.

”Genealogiskt arkivgods på utställning”, Hufvudstadsbladet 23.11.1950.

Grönroos, Henrik, ”Paul Nyberg 4.1.1889–28.12.1968. Några minnesord”, särtryck ur Nordisk tidskrift för bok- och biblioteksväsen 57, 1/1970, s. 27–31.

Grönroos, Henrik, ”Paul Nyberg (1889–1968). En kulturarbetares utveckling”, Torsten Steinby (red.), Historiska och litteraturhistoriska studier 58, SSLS 508, Helsingfors 1983, s. 5–98.

Gullmets, Marie-Charlotte, Stadsspråk i tre generationer. En undersökning av språket i Vasa och Borgå, pro gradu vid Helsingfors universitet, 1990.

Gullmets-Wik, Marie-Charlotte, Morfologisk variation i finlandssvenska stadsmål, licentiatavhandling vid Helsingfors universitet 1994.

Gullmets-Wik, Marie-Charlotte, Backa och backe, glader och glad. Formväxling i talspråket i Jakobstad, Kristinestad, Ekenäs och Lovisa, Studier i nordisk filologi 82, utg. Ann-Marie Ivars, SSLS 674, Helsingfors 2004.

Gunneriusson, Håkan, ”Fält och sociala nätverk – så förhåller de sig till varandra”, Håkan Gunneriusson (red.), Sociala nätverk och fält, Opuscula historica Upsaliensia 28, Uppsala 2002, s. 32–48.

Gunneriusson, Håkan (red.), Sociala nätverk och fält, Opuscula historica Upsaliensia 28, Uppsala 2002.

Gustafsson, Kurt, ”Henrik Kullberg”, Kalender utgiven av Svenska Folkskolans Vänner 1954, Helsingfors 1954, s. 99–100.

Gustavsson, Anders, ”Öbor och sommargäster i kulturellt perspektiv. Etnologisk undersökning i Borgå skärgård”, Skärgård 2/1980, s. 9–15.

Gustavsson, Pamela, ”Kärt barn har många namn. Folkkultursarkivets pristävling nr 41”, Källan 3/2000, s. 28–32.

Gustavsson, Pamela, ”Plutten – stor och skäggig eller liten och rar. Folkkultursarkivets informanter berättar om personnamn”, Källan 4/2001, s. 3–13.

Gustavsson, Pamela, ”Insamling av ortnamn under 125 år”, Källan 1/2012, s. 16–18.

Hackman, Oskar, ”En finlandssvensk saga av östeuropeiskt ursprung”, Brages årsskrift 1909, s. 137–150.

Hackman, Oskar, Katalog der Märchen der finnländishen Schweden, FF Communications No. 6, Leipzig 1911.

Hackman, Oskar, ”Folksagorna och deras indelning”, Folkloristiska och etnografiska studier 1, SSLS 128, Helsingfors 1916, s. 186–194.

Hakala, Petra, ”Att ta till vara arkiv – ett ansvarsfullt uppdrag”, Källan 3/2004, s. 4–7.

Hakala, Petra, ”Bland skådespelare, författare och feminister”, Källan 2/2006, s. 35–41.

Hakala, Pertti, ”Nulla dies sine linea”, Arkistolaitos 1999. Kansallisarkiston ja maakunta-arkistojen vuosikertomus – Arkivverket 199. Årsberättelse för Riksarkivet och landsarkiven, Helsinki 2000, s. 55–58.

Harling-Kranck, Gunilla, ”Ordgeografi”, SLS-Arkiv 2/1977, s. 14–16.

Harling-Kranck, Gunilla & Kurt Zilliacus, ”Vad heter djuret? Folkkultursarkivets pristävling nr 23”, SLS-Arkiv 9/1982, s. 3–6.

Harling-Kranck, Gunilla, ”Från Broka och Kulla till Carmencita”, SLS-Arkiv 11/1983, s. 11–13.

Harling-Kranck, Gunilla, ”God dag, hej, morjens! Pristävlingen Tilltal, omtal och hälsningar”, SLS-Arkiv 14/1987, s. 11–13.

Harling-Kranck, Gunilla, ”Dialektgränsen vid Skiftet. De åländska dialekternas östra gräns”, Åländskt språk mellan öst och väst, Ålands högskola, Åbo 1988, s. 74–86.

Harling-Kranck, Gunilla, ”Olav Ahlbäck”, SLS-Arkiv 18/1989, s. 47.

Harling-Kranck, Gunilla, Namn på åkrar, ängar och hagar, SSLS 565, Finlands svenska ortnamn 2, Helsingfors 1990.

Harling-Kranck, Gunilla, ”Vad talar du. Dialekt – när, var hur? Folkkultursarkivets pristävling nr 32”, SLS-Arkiv 20/1991, s. 4–8.

Harlin-Kranck, Gunilla, ”Språkarkivet och sädesärlan”, Källan 2/1995, s. 32–34.

Harling-Kranck, Gunilla, Från Pyttis till Nedervetil. Tjugonio prov på dialekter i Nyland, Åboland, Åland och Österbotten, SSLS 610, Helsingfors 1998.

Harling-Kranck, Gunilla & Anna-Maria Åström, ”Tilltal, omtal, hälsningar. Folkkultursarkivets pristävling nr 26”, SLS-Arkiv 13/1985, s. 3–8.

Hasselberg, Ylva, Leos Müller & Niklas Stenlås, ”Åter till historiens nätverk”, Håkan Gunneriusson (red.), Sociala nätverk och fält, Opuscula historica Upsaliensia 28, Uppsala 2002, s. 7–31.

Hausen, Greta, Nylands ortnamn. Deras former och förekomster till år 1600 I–III, SSLS 152, 160, 177, Helsingfors 1920–1924.

Hausen, Greta, Ålands ortnamn. Deras former och förekomster till år 1600, SSLS 194, Helsingfors 1927.

Hedblom, Folke, ”Atlas över svensk folkkultur”, Saga och Sed, Kungl. Gustav Adolfs Akademiens årsbok 1977, Lund 1978, s. 64–68.

H. E. F. [sign.], ”Ro, ro till fiskeskär”, Jakobstads Tidning 30.1.1946.

Hellman, Katja, Meta Sahlström & Monica West (red.), Blickfång. En tidsresa med Vöråfotografen Erik Hägglund, SSLS 746, Helsingfors 2010.

Herranen, Gun, ”Med velociped, vaxdukshäfte och penna. V. E. V. Wessman som insamlare av folkloristiskt material i seklets början”, Torsten Steinby (utg.), Historiska och litteraturhistoriska studier 61, SSLS 531, Helsingfors 1986, s. 213–230.

Herranen, Gun, ”Samhället i sagan. Världsbild och vardag i en berättares sagor”, Gun Herranen (red.), Sagorna finns överallt. Perspektiv på folksagan i samhället, NIF publications 28, Eslöv 1991, s. 155–185.

Historiska och litteraturhistoriska studier 1–60, SSLS, Helsingfors 1925–1985.

Honko, Lauri, ”Folkloristisk insamlingsteknik”, Fältarbetet. Synpunkter på etno-folkloristisk fältforskning, NEFA’s publikationer 1, Helsingfors: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura/Svenska litteratursällskapet i Finland 1968, s. 7–25.

Hovilainen, Erla, Österbottnisk bilderbok, Helsingfors: Söderström & C:o Förlagsaktiebolag 1943.

Hovilainen, Erla, Ro, ro till fiskeskär, Helsingfors: Söderström & C:o Förlagsaktiebolag 1945.

Hovilainen-Husgafvel, Erla, ”En visa vill jag sjunga – – –”, Österbottnisk årsbok 1956, s. 96–107.

Hreinsson, Einar & Tomas Nilsson, ”Introduktion”, Einar Hreinsson & Tomas Nilson (red.), Nätverk som social resurs. Historiska exempel, Lund: Studentlitteratur 2003, s. 7–32.

Hreinsson, Einar & Tomas Nilson (red.), Nätverk som social resurs. Historiska exempel, Lund: Studentlitteratur 2003.

Huldén, Lars (utg.), Klassiska problem inom finlandssvensk ortnamnsforskning. Svenska litteratursällskapets jubileumssymposium på Hanaholmen 4–6 oktober 1985, Studier i nordisk filologi 67, SSLS 539, Helsingfors 1987.

Huldén, Lars, Finlandssvenska bebyggelsenamn, SSLS 635, Helsingfors 2001.

Huldén, Lena, ”Reinhold Hausen och källutgåvorna”, Elisa Orrman (toim.), Reinhold Hausen (1850–1942). Kansallisen arkiston rakentaja, Helsinki: Art House Oy/Kansallisarkisto 2000, s. 27–49.

Huldén, Lena, ”Rädda det finlandssvenska ljudet. Digitalisering av ljudbanden i litteratursällskapets arkiv”, Källan 1/2001, s. 9–13.

Huldén, Linda, ”Inofficiella namn i våra städer. Pristävling nr 47”, Källan 2/2006, s. 28–30.

Hultin, Arvid, ”Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1910”, Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1910. Minnesskrift den 5 februari 1910, SSLS 90, Helsingfors 1910, s. 1–88.

Hultin, Arvid, ”M. G. Schybergson. Hans verksamhet i Svenska litteratursällskapet”, Gunnar Castrén, Carl von Bonsdorff & C. A. Nordman (red.), Historiska och litteraturhistoriska studier 3, SSLS 191, Helsingfors 1927, s. 1–100.

Hultin, Arvid, ”Elis Lagerblads verksamhet i Svenska litteratursällskapet”, Emil Hasselblatt, Bernhard Estlander & C. A. Nordman (red.), Historiska och litteraturhistoriska studier 5, SSLS 208, Helsingfors 1929, s. 67–130.

Hultin, Arvid, ”Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1935. En återblick på sällskapets femtioåriga verksamhet”, Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1935. Minnesskrift den 5 februari 1935, SSLS 250, Helsingfors 1935, s. 1–116.

Hummelstedt, Eskil, ”Väinö Solstrand”, Budkavlen 1940, s. 37–38.

Häggman, Ann-Mari (red.), Visa och visforskning, Meddelanden från Folkkultursarkivet 3, SSLS 463, Helsingfors 1974.

Häggman, Ann-Mari, ”Greta Dahlström musiklärare, vissamlare, komponist”, Torsten Steinby (red.), Historiska och litteraturhistoriska studier 54, SSLS 483, Helsingfors 1979, s. 239–247.

Häggman, Ann-Mari, ”Filmen återger glädjen i dansen. Etnografisk film 1920–1980 och dokumentation av folklig dans 1977–1981”, Ivar Nordlund (red.), Fynd och forskning. Till Ragna Ahlbäck 17.7 1981, Meddelanden från Folkkultursarkivet 7, SSLS 496, Helsingfors 1981, s. 157–181.

Häggman, Ann-Mari, ”Ett institut blir till”, Att förvalta en musiktradition. Finlands svenska folkmusikinstitut 1978–2003, Folk och musik 2002–2003, Publikationer utgivna av Finlands svenska folkmusikinstitut 34, Vasa 2004.

Ingström, Pia, ”Runebergs papper tvättade”, Hufvudstadsbladet 5.2.1984.

Innilä, Kaisa, Sarvlaks gårds arkiv, slutarbete för grundexamen i dokumenthantering och arkivfunktion, 2009.

Ivars, Ann-Marie, Stad och bygd. Finlandssvenska stadsmål i ett regionalt och socialt perspektiv, Folkmålsstudier 37, Meddelanden från Föreningen för nordisk filologi, Helsingfors/Ekenäs: Institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur 1996.

Ivars, Ann-Marie & Lisa Södergård, Spara det finlandssvenska talet. Slutrapport. Publicerad elektroniskt på adressen http://urn.fi/URN:NBN:fi-fe201004191691 i SLS publikationsarkiv på Doria, 2009.

”Janne Thurman” [minnesruna], Kalender utgiven av Svenska Folkskolans Vänner 1931, Helsingfors 1931, s. 168–169.

Jerman, Helena, Janne Rentola & Marika Rosenström, Livet genom en lins. Fotografier av Bernhard Åström, Meddelanden från Folkkultursarkivet 15, SSLS 589, Helsingfors 1994.

Jimerson, Randall C., Archives Power. Memory, Accountability, and Social Justice, Chicago: Society of American Archivists 2009.

Jussila, Osmo, ”Finland som storfurstendöme 1809–1917”, Osmo Jussila, Seppo Hentilä & Jukka Nevakivi, Finlands politiska historia 1809–1998, övers. Henrik Ekberg, Esbo: Schildts 1998, s. 11–119.

Kansallinen digitaalinen kirjasto – yhteistyössä ja yhteentoimivasti, Opetus- ja kulttuuriministeriön julkaisuja 2011:18, 2011.

Kerkkonen, Martti, Finlands Riksarkiv 1809–1917. Det finska arkivväsendets historia från Fredrikshamnsfreden till självständigheten, Skrifter utgivna av Svenska Riksarkivet 12, Stockholm 1995.

Kjellström, Rolf, Nordiska frågelistor, Stockholm: Kulturhistoriska undersökningen, Nordiska museet 1995.

Klein, Ernst, ”Andra nordiska mötet för folklivsforskning i Helsingfors 14–16 augusti 1922”. Fataburen 1922, s. 155–160.

Klinge, Matti, Finlands historia 3. Kejsartiden, Esbo: Schildts 1996.

Klockars, Johannes, ”Malaksmålets ljud- och formlära”, Folkmålsstudier 1. Meddelanden från Föreningen för nordisk filologi i Helsingfors, Helsingfors 1933, s. 17–62.

Knapas, Rainer, Kunskapens rike. Helsingfors universitetsbibliotek − Nationalbiblioteket 1640−2010, SSLS 764, Helsingfors 2012.

Korhonen, Mikael, ”Kulturgärning och gräsrotsrörelse kring lokala arkiv i Svenskfinland”, Pia Forssell & John Strömberg (red.), Historiska och litteraturhistoriska studier 74, SSLS 618, Helsingfors 1999, s. 141–155.

Korhonen, Mikael, ”Det svenska kulturarvet i Finland”, Källan 3/2004, s. 1–3.

Korhonen, Mikael, ”Yksityisen kulttuuriperinnön talteenottaminen”, Arkistoviesti 3/2005, s. 17–20.

Korhonen, Mikael, ”Arkiv och bibliotek i en digital tid”, Källan 1/2006, s. 35–40.

Korhonen, Mikael, ”Arkiv och forskning vid Svenska litteratursällskapet”, Källan 1/2008, s. 34–38.

Korhonen, Mikael, ”Finlandssvensk teaterhistoria – finns den?”, Källan 1/2010, s. 6–12.

Korhonen, Mikael, ”SLS kunskapsbank. En digital vändpunkt”, Källan 1/2011, s. 31–33.

”Kultur i källare”, Nya Pressen 20.4.1951.

Kurki, Tuulikki (toim.), Kansanrunousarkisto, lukijat ja tulkinnat, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia (SKST) 1002, Helsinki 2004.

Källan. Svenska litteratursällskapet informerar 1/1994–1/1996.

Lagerblad, Elis, ”Förteckning över Svenska Literatursällskapets i Finland manuskriptsamling”, Förhandlingar och uppsatser 11. 1897, SSLS 36, Helsingfors 1898, s. 197–216.

Lagerblad, Elis, ”Svenska litteratursällskapets manuskriptsamling”, Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1910. Minnesskrift den 5 februari 1910, SSLS 90, Helsingfors 1910, s. 123–151.

Lagus, Ernst, ”Något om insamlandet af svenska visor”, Kalender utgifven af Svenska Folkskolans Vänner 1886, Helsingfors 1886, s. 37–47.

Lagus, Ernst, ”Svensk folklorestik och dialektforskning i Finland”, Förhandlingar och uppsatser 6. 1890–1892, SSLS 20, Helsingfors 1892, s. 79–90.

Lagus, Ernst, ”Svenska litteratursällskapets folkloristiska samlingar”, Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1910. Minnesskrift den 5 februari 1910, SSLS 90, Helsingfors 1910, s. 173–194.

Lagus, Ernst, ”En blick tillbaka och framåt”, Folkloristiska och etnografiska studier 1, SSLS 128, Helsingfors 1916, s. 1–19.

Laitinen, Nelly, ”Med fokus på 1970-talet: udda tidskrifter, kampsånger, feminism”, Källan 2/2008, s. 45–48.

Laitinen, Nelly, ”Det öppna arkivet”, Källan 2/2011, s. 48–49.

Landgrén, Lars-Folke, ”Freudenthal, Axel Olof”, Biografiskt lexikon för Finland 2. Ryska tiden, SSLS 710:2, Helsingfors/Stockholm: SLS/Bokförlaget Atlantis 2009, s. 279−282.

Landgrén, Lars-Folke,”Lille, Axel Johan”, Biografiskt lexikon för Finland 2. Ryska tiden, SSLS 710:2, Helsingfors/Stockholm: SLS/Bokförlaget Atlantis 2009, s. 529–532.

Landtman, Gunnar, ”Ernst Lagus”, Förhandlingar och uppsatser 37.1923, SSLS 173, Helsingfors 1924, s. 23–144.

Leibring, Katharina, Sommargås och Stjärnberg. Studier i svenska nötkreatursnamn, Acta Academiae Regiae Gustavi Adolphi 69, Uppsala: Kungl. Gustav Adolfs Akademien för svensk folkkultur 2000.

Lilja, Agneta, Föreställningen om den ideala uppteckningen. En studie av idé och praktik vid traditionsinsamlande arkiv – ett exempel från Uppsala 1914–1945, Skrifter utgivna av Dialekt och folkminnesarkivet i Uppsala Ser. B:22, Uppsala 1996.

Lilja, Agneta, ”Den ideala uppteckningen i klassisk etnologi”, Ulrika Wolf-Knuts (red.), Vägen till arkivet, NNF Publications 4, Åbo 1999, s. 21–47.

Lilja, Agneta, ”Kollektiva beskrivningar och individuella berättelser”, Magnus Bergquist & Birgitta Svensson (red.), Metod och minne. Etnologiska tolkningar och rekonstruktioner, Lund: Studentlitteratur 2007, s. 115–134.

Lillqvist, Holger, ”Från modernism till proletärskildring”, SLS-Arkiv 3/1978, s. 9−12.

Lillqvist, Holger & Beatrice Moring (red.), Översiktskatalog för Allmänna arkivet, SSLS 529, Helsingfors 1986.

Lindholm, Pia, ”’Den magra och hungriga vargen’. Folkkultursarkivets specialfrågelista nr 57”, Källan 3/2007, s. 15–24.

Lindman, Sven, ”C.G. Estlander och svenskhetsrörelsen i Finland”, Finsk Tidskrift 5–6/1954, s. 160–171.

Lindman, Sven, Män och idéer. Historiska uppsatser, Meddelanden från Stiftelsens för Åbo Akademi forskningsinstitut 61, Åbo 1981.

Lindman, Sven, ”Den unge C.G. Estlander och språkfrågan”, Historiska och litteraturhistoriska studier 60, Torsten Steinby (red.), SSLS 521, Helsingfors 1985, s. 5–18.

Lindqvist, Yrsa, ”Pellinge av idag – ett modernt skärgårdssamhälle”, Laboratorium för folk och kultur 2/1995, s. 21–23.

Lindqvist, Yrsa (red.), Tradition och turism på Åland. Att använda kulturarvet, Meddelanden från Folkkultursarkivet 21, SSLS 711, Helsingfors 2008.

”Litteratursällskapet gästade Österbotten”, Hufvudstadsbladet 13.9.1967.

”Litteratursällskapets manusutställning”, Hufvudstadsbladet 28.11.1951.

Lund, Erla, ”I lära hos svenska trollpackor i Estland. Några glimtar från Rågö”, Helsingfors Journalen 12/1932, s. 283–287.

Lund, Erla, ”Det for ett herrskap till en ö”, Österbottningen 29.12 1932.

Lundin, Johan A. & Tomas Nilson, ”Religion och karriär. De religiösa nätverkens betydelse för social mobilitet”, Einar Hreinsson & Tomas Nilson (red.), Nätverk som social resurs. Historiska exempel, Lund: Studentlitteratur 2003, s. 133–150.

Lybeck, Jari et al., Arkistot yhteiskunnan toimiva muisti. Asiakirjahallinnon ja arkistotoimen oppikirja, Arkistolaitoksen toimituksia 2, Helsinki: Arkistolaitos 2006, www.arkisto.fi/uploads/Palvelut/Julkaisut/asiakirjahallinnon_oppikirja.pdf.

”Lär känna svenska litteratursällskapet II”, Björneborgs Tidning 28.4.1962.

Lönnqvist, Bo, ” Etnologins uppgifter i dag”, Finsk Tidskrift 5/1967, s. 194–206.

Lönnqvist, Bo, ”Herrgårdsinventering”, Finsk Tidskrift 9/1968, s. 414–420.

Lönnqvist, Bo, ”Historiskt inriktade projekt vid Folkkultursarkivet”, Historisk tidskrift för Finland 1975, s. 80–83.

Lönnqvist, Bo, Folklivsforskning. En bibliografi över Svenskfinland, Meddelanden från Folkkultursarkivet 5, SSLS 473, Helsingfors 1976.

Lönnqvist, Bo, ”Svenskfinland och kulturkretsläran”, Ivar Nordlund (red.), Fynd och forskning. Till Ragna Ahlbäck 17.7 1981, Meddelanden från Folkkultursarkivet 7, SSLS 496, Helsingfors 1981, s. 45–67.

Lönnqvist, Bo, ”Rätten till land och vatten i Pellinge ösamhälle”, Laboratorium för folk och kultur 2/1995, s. 12–17.

Lönnqvist, Bo, ”Folkkulturen i svenskhetens tjänst”, Max Engman & Henrik Stenius (red.), Svenskt i Finland I. Studier i språk och nationalitet efter 1860, SSLS 511, Helsingfors 1983, s. 178–205.

Lönnqvist, Bo, ”Nylänningarna – pionjärer på folklivsforskningens fält”, Joakim Hansson & Lars-Folke Landgrén (red.), Stark ström med egna vågor går genom hafvet. Nylands Nations historia 1643–1993, Helsingfors: Nylands Nation 1993, s. 327–336.

Lönnqvist, Bo, ”Ragna Ahlbäck 1914–2002”, Ethnologia Scandinavica 2003, s. 113.

Lönnqvist, Bo & Ivar Nordlund, Fiskare och fiskemiljö. En etnologisk undersökning av fisket i Malax, Meddelanden från Folkkultursarkivet 2, SSLS 462, Helsingfors 1974.

Mara, Johanna & Lena Huldén, ”Långväga främmande tar man i hand när man hälsar”. Hälsningsvanor, tilltal och omtal i Svenskfinland under 1900-talet. Källan 2/2000 [specialnummer].

Mec [sign.], ”Vaggvisor från Pölans ’fynd’ för insamlare”, Hufvudstadsbladet 22.1.1967.

”Meddelanden från Institutet för nordisk etnologi”, Budkavlen 1927, s. 75–76.

”Meddelanden från Svenska litteratursällskapets Folkloristiska arkiv”, Budkavlen 1922–1926.

Meinander, Henrik, Finlands historia. Linjer, strukturer, vändpunkter, Helsingfors/Stockholm: Söderströms/Bokförlaget Atlantis 2007.

Miinalainen, Maria, ”Finlandssvensk teater- och kulturhistoria”, Källan 2/2008, s. 8–9.

Milligan, Jennifer S.,”’What is an Archive?’ in the History of Modern France”, Antoinette Burton (ed.), Archive Stories. Facts, Fictions, and the Writing of History, Durham, N.C.: Duke University Press 2005, s. 159–183.

Mitts, Åsa, ”Dialekt och talspråk idag. Språkarkivets specialfrågebrev nr 47”, Källan 1/1998, s. 19–21.

Mitts, Åsa ”I Karleby är alla ord ’ein’, det är himla praktiskt. Språkarkivets frågelista om dialekt och talspråk i Svenskfinland”, Källan 1/1999, s. 9–17.

Mitts, Åsa, ”’Kraftigt bygda och fagra äro innevånarne’. Herman Albert Vendells resor i Estland”, Källan 1/2000, s. 15–20.

Mustelin, Olof, Forskning och vitterhet. Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985. Del II. Det andra halvseklet, SSLS 523:2, Helsingfors 1986.

Mustelin, Olof, Svenska litteratursällskapets skrifter 1941–1985. Alfabetiskt och systematiskt register, SSLS 543, Helsingfors 1987.

Mustelin, Olof, ”Ernst Lagus och grundläggningen av Svenska litteratursällskapet”, Källan 1/1996, s. 4–6.

”Många gåvor till Litteratursällskapets samlingar”, Hufvudstadsbladet 22.5.1924.

Namnledslexikon redigerat av Kurt Zilliacus och sammanställt av Michaela Örnmark inom projektet Finlands svenska ortnamn, webbpublikation på Institutets för de inhemska språken webbplats sedan 1999 (uppdaterad 2007), http://kaino.kotus.fi/svenska/ledlex/.

NAT – Nordisk arkivterminologi, uppslagsordet ”archives”, www.narc.fi/nat/haku.htm.

Nikander, Gabriel, ”Karl Robert Villehad Wikman”, Budkavlen 1936, s. 53–56.

Nilsson, Nils, Arkivkunskap, Lund: Studentlitteratur 1973.

Nilsson, Nils, ”Det svåra ordet arkiv!”, Grethe Ilsøe & Helle Linde (red.), Nordiske arkivstudier tilegnat landsarkivar dr. phil. Harald Jørgensen den 3. Januar 1977, København 1977, s. 53–58.

Nordlund, Ivar (red.), Katalog över Folkkultursarkivets och Folkmålskommissionens samlingar. SLS 1–1000, FMK 1–230, Meddelanden från Folkkultursarkivet 6, SSLS 481, Helsingfors 1978.

Nordlund, Ivar, ”Folkkultursarkivet. Centralarkiv för finlandssvensk folkkultur”, Ivar Nordlund (red.), Fynd och forskning. Till Ragna Ahlbäck 17.7.1981, Meddelanden från Folkkultursarkivet 7, SSLS 496, Helsingfors 1981, s. 45–67.

Nordenstreng, Sigurd, L. Mechelin. Hans statsmannagärning och politiska personlighet I, SSLS 252, Helsingfors 1936.

Nyberg, Paul, ”Nya Runebergsfynd”, Historiska och litteraturhistoriska studier 33, Torsten Steinby et al. (red.), SSLS 365, Helsingfors 1958, s. 100−114.

Nyqvist, Niklas, Från bondson till folkmusikikon. Otto Andersson och formandet av ”finlandssvensk folkmusik”, Åbo: Åbo Akademis förlag 2007.

Oman [sign.], ”Berättare och spelmän tas på band i Houtskär”, Åbo underrättelser 5.5.1970.

Ordbok över Finlands svenska folkmål, del 1–3 utgivna av Forskningscentralen för de inhemska språken, Helsingfors 1982–2002, del 4 utgiven av Svenska litteratursällskapet i Finland, Helsingfors 2007, elektronisk version http://kaino.kotus.fi/fo/.

Palmer, Joy, ”Archives 2.0: If We Build It, Will They Come”, Ariadne Issue 60, July 2009, www.ariadne.ac.uk/issue60/palmer.

Panitch, Judith M., ”Liberty, Equality, Posterity? Some Archival Lessons from the Case of the French Revolution”, Randall C. Jimerson (ed.), American Archival Studies. Readings in Theory and Practice, Chicago: Society of American Archivists 2000, s. 101–122.

Peltonen, Ulla-Maija, Arkistollinen ajattelu Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kansanrunousarkistossa – Käsikirjoituskokoelmien keruu, järjestäminen, luettelointi ja kuvailu, Ylemmän arkistotutkinnon tutkielma, Kansallisarkisto, marraskuu 2004 [opubl. examensarbete].

Peltonen, Ulla-Maija, ”Kalevalan riemuvuoden kilpakeruu ja hyvän kerääjän käsite”, Tuulikki Kurki (toim.), Kansanrunousarkisto, lukijat ja tulkinnat, SKST 1002, Helsinki 2004, s. 199–217.

Perälä, Anna, ”Vackert, vittert, vetenskapligt. Jarl Pousars bokhistoriska samling”, Källan 1/2003, s. 16–23.

Perälä, Anna, ”Zachris Topelius böcker i värdefull donation”, Källan 2/2003, s. 41–43.

Perälä, Anna, ”Den osynliga läsaren”, Källan 3/2004, s. 15–18.

Perälä, Anna, ”Forskningsbiblioteket på Riddaregatan”, Källan 2/2006, s. 42–46.

Perälä, Anna, Vackert, vittert, lärt. Jarl Pousars boksamling, SSLS 744, Helsingfors 2010.

Pettersson, Magnus, Forskning och vitterhet. Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985. Del III. Register, SSLS 523:3, Helsingfors 1989.

Pipping, Hugo, ”Svenska Litteratursällskapets verksamhet till förmån för språkforskning och språkets ans”, Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1935. Minnesskrift den 5 februari 1935, SSLS 250, Helsingfors 1935, s. 172–196.

Pipping, Hugo E., ”Ragnar Dahlberg”, Torsten Steinby et al. (red.), Historiska och litteraturhistoriska studier 38, SSLS 399, Helsingfors 1963, s. 6–30.

Pousar, Jarl, ”Litteratursällskapets bibliotek återupprättat. Unika rariteter kompletterar gamla samlingar”, Källan 1/1998, s. 16–18.

”Prof. Patrick Bruun: Litteratursällskapet en proteströrelse!”, Östra Nyland 16.4.1985.

Pöysä, Jyrki & Senni Timonen, ”Kuinka ahkerat muurahaiset saivat kasvot? Henkilökohtaisen tiedon paikka arkiston keruuohjeessa”, Tuulikki Kurki (toim.), Kansanrunousarkisto, lukijat ja tulkinnat, SKST 1002, Helsinki 2004, s. 218–254.

Rehnberg, Mats, ”Forskarna bland folket”, Fataburen 1947, s. 155–184.

Reuter, Kurt, ”Bliv medlem av Svenska litteratursällskapet!”, Hufvudstadsbladet 4.12.1962.

Rietz, Johan Ernst, Svenskt dialektlexikon. Ordbok öfver svenska allmoge-språket I–II, Lund: C. W. K. Gleerups förlag 1862–1867.

Roos, John E.,”Reinhold Theodor Hausen. En minnesteckning”, Emil Hasselblatt et al. (red.), Historiska och litteraturhistoriska studier 25, SSLS 326, Helsingfors 1949, s. 5–44.

Rosander, Göran (red.), Seminar om spørreliste- og intervjumaterialets anvendelse for ulike formål. Oslo 13.–15. mai 1987, Oslo: Norsk etnologisk gransking 1987.

Rosenström, Marika, ”Brevskrivning som hobby och passion”, Källan 2/1997, s. 4–11.

Rosenström, Marika, ”Bilden berättar – smakprov ur Folkkultursarkivets bildsamlingar”, Budkavlen. Tidskrift för etnologi och folkloristik 2007, s. 49–61.

Rosenström, Marika, Bildhantering vid Folkkultursarkivet – nuläge och utvecklingsförslag, uppsats för grundexamen i dokumenthantering och arkivfunktion, 2009.

Rostvik, Allan, ”Nordiska samarbetskommittén för namnforskning (NORNA), Terminologi inom namnforskningen, NORNA-rapporter 1”, Särtryck ur Namn och bygd 61, Uppsala 1973.

Rundt, Dennis, ”Nu skenar forskarna: Vill arkivera hela trakten!”, Vasabladet 6.8.1971.

Rundt, Joel, ”Johannes Klockars”, Kalender utgiven av Svenska folkskolans vänner 1932, Helsingfors 1932, s. 175–179.

Saarikoski, Helena (toim.), Leikkikentiltä, Lastenperinteen tutkimuksia 2000-luvulta, Tietolipas 208, Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2005.

Salminen, Johannes, ”Litteratursällskapets pris”, Nya Argus 4/1970, s. 62–63.

Salomonsson, Anders, ”Dokumentation och forskning med exempel från Folklivsarkivet i Lund”, Ulrika Wolf-Knuts (red.), Vägen till arkivet, NNF Publications 4, Åbo 1999, s. 77–97.

Sandström, Caroline, ”Från Folkmålsstudier till interaktionell dialektologi”, Hanna Lehti-Eklund, Camilla Lindholm & Caroline Sandström (utg.), Folkmålsstudier 51. Meddelanden från Föreningen för nordisk filologi, Helsingfors 2013, s. 87–113.

Schalin, Z., ”Svenska landsmålsföreningen i Finland. Dess uppkomst och verksamhet under de första 4 åren av dess tillvaro”, Budkavlen 1930, s. 41–60.

Schellenberg, Theodore R., Modern Archives. Principles and Techniques, Melbourne: Cheshire 1956.

Schybergson, C.M., Magnus Gottfrid Schybergson, Levnadsteckningar 2, SSLS 355, Helsingfors 1956.

Schybergson, M. G., Carl Gustaf Estlander. Levnadsteckning, SSLS 131, Helsingfors 1916.

Segerståhl, Sinikka & Bo Lönnqvist, ”Vaggvisetraditionerna”, Hufvudstadsbladet 1.2.1967.

Selberg, Torunn (red.), Nostalgi og sensasjoner. Folkloristisk perspektiv på mediekulturen, NIF Publikations 29, Åbo 1995.

Sidbäck, Börje, ”Folkkultursarkivet en guldgruva för folklivsforskare”, Svenskbygden 3/1967, s. 6–7.

Sidbäck, Börje, ”93-åring minns bilfärd och gamla seder”, Vasabladet 11.9.1985.

Sirén, Olle, Pernå sockens historia IV. Tiden ca 1920–1999, Lovisa 1999.

Skott, Fredrik, Folkets minnen. Traditionsinsamling i idé och praktik 1919–1964, Avhandlingar från Historiska institutionen i Göteborg 53, Göteborg: Institutionen för språk och folkminnen/Göteborgs universitet 2008.

Slotte, Peter, Ordbok över Finlands svenska folkmål – problem och metoder. De finlandssvenska dialekterna i forskning och funktion, Meddelanden från Stiftelsens för Åbo Akademi forskningsinstitut, Åbo 1981.

Slotte, Peter, ”’Mera ord kunde fås om jag frågade alla om allt’. Om och kring Kurt Zilliacus dialektologiska storsamling”, Ord och några visor tillägnade Kurt Zilliacus 21.7.1997, Meddelanden från Institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet B:18, Helsingfors 1997, s. 45–64.

Slotte, Peter, ”Från bygdemål till bygdemål”, Namn och språk i när och fjärran, Hyllningsskrift till Marianne Blomqvist den 24 september 2002, Meddelanden från institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet, utgivna genom Mirja Saari, B22, Helsingfors 2003.

Slotte, Peter, ”Föreningen för nordisk filologi 1932–2002”, Folkmålsstudier 43. Meddelanden från Föreningen för nordisk filologi, Helsingfors 2004, s. 151–173.

Slotte, Peter, ”Nekrolog över Kurt Zilliacus”, SFV-kalendern 2008, Helsingfors 2008, s. 163–164.

SLS-Arkiv 1–22, 1977–1993.

SLS infoblad 1/1987–1/1994.

Solstrand, Väinö, ”Karl Petter Pettersson”, Hembygden 1912, s. 97–99.

Solstrand Väinö, ”Olof Reinhold Sjöberg”, Hembygden 1913, s. 97–99.

Solstrand, Väinö, ”Om termerna ’ordstäv’, ’ordspråk’ och närliggande”, Folkloristiska och etnografiska studier 1, Helsingfors 1916, s. 171–185.

Solstrand, Väinö, ”Elis Lagerblad”, Emil Hasselblatt, Bernhard Estlander & C. A. Nordman (red.), Historiska och litteraturhistoriska studier 5, SSLS 208, Helsingfors 1929, s. 1–66.

Sommerschield, F.E., ”Mångsidig kulturell aktivitet – ’till åminnelse av J. L. Runeberg’”, Samarbete 1.10.1959.

”Spelande villebråd hett byte i Kronoby”, Vasabladet 3.8.1971.

”Spelmansforskning i Östra Nyland”, Borgåbladet 14.6.1973.

”Stadgar för Svenska Literatursällskapet i Finland, stiftadt till åminnelse af Johan Ludvig Runeberg. faststälda genom Kejs. Senatens Resolution d. 11 Juni 1885”, Förhandlingar och uppsatser 1. 1885–1886, SSLS 2, Helsingfors 1886.

”Stadgar för Svenska Litteratursällskapet i Finland, r.f., stiftat till åminnelse av Johan Ludvig Runeberg. Antagna vid det ajournerade årsmötet 18 februari 1935 och stadfästa den 27 maj 1935”, Förhandlingar. Ny följd 12, SSLS 256, Helsingfors 1936, s. 45−52.

Stadgar för Svenska litteratursällskapet i Finland r.f. Godkända av årsmötet 24.2.1984. Inregistrerade hos Justitieministeriet 10.5.1984, (s.l.) 1984 [särtryck].

Steinby, Torsten, ”Carl Gustaf Estlanders festtal i Svenska litteratursällskapet”, Torsten Steinby (red.), Historiska och litteraturhistoriska studier 60, SSLS 521, Helsingfors 1985a, s. 351–364.

Steinby, Torsten, Forskning och vitterhet. Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1985. Del I. Det första halvseklet, SSLS 523:1, Helsingfors 1985b.

Steinby, Torsten, ”Femhundra böcker. Skrifter utgivna av Svenska Litteratursällskapet i Finland”, Särtryck ur Historiska och litteraturhistoriska studier 57, Helsingfors 1982.

Stejskal, Maximilian, Folklig idrott. En etno-sociologisk undersökning av den finlandssvenska allmogens manliga friluftslekar, särskilt under sommarhalvåret, deras miljö och tradition i belysning av idrottens allmänna historiska förändringar och sociala betydelse, Folklivsstudier 3, SSLS 344, Helsingfors 1954.

Stjernschantz, Göran, ”Herr Corpwieth och hans vänner på gamla UB 1914–1916”, Opusculum 1/1981, s. 28–41.

Stjernschantz, Göran, Ernst von Born. Den siste hövdingen, Helsingfors: Söderström & C:o Förlags Ab 1984.

Storå, Nils, ”K. Rob. V. Wikman 1886–1975”, Budkavlen 1975–1976, s. 113–115.

Sulkunen, Irma, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1831–1892, SKST 952, Helsinki 2004.

Suomalainen paikannimikirja, Sirkka Paikkala (päätoim.), Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaisuja 146, Helsinki: Karttakeskus/Kotimaisten kielten tutkimuskeskus 2007.

Svenska landsmålsföreningens i Helsingfors frågelista om fiske, Helsingfors 1894.

”Svenska litteratursällskapet”, Nya Pressen 23.12.1885.

”Svenska litteratursällskapet har fått nytt arkivrum”, Hufvudstadsbladet 21.4.1951.

”Svenska litteratursällskapet inleder ny föredragsserie”, Hufvudstadsbladet 20.11.1949.

Svenska ortnamn i Finland jämte en finsk–svensk uppslagslista, utgivna på uppdrag av Svenska folkpartiets centralstyrelse, K. Rob. V. [Karl Robert Villehad] (red.), Helsingfors 1926

Svenska ortnamn i Finland: jämte en finsk–svensk uppslagslista, utgivna på uppdrag av Svenska folkpartiets centralstyrelse, redigerad av Sven Andersson, Åbo 1939.

Svenska ortnamn i Finland med finska motsvarigheter, tredje upplagan, redigerad av Granlund, Åke & Kurt Zillicus, utgiven av Svenska folkpartiets ortnamnskommitté, Skrifter utgivna av Svenska folkpartiets centralstyrelse, Helsingfors 1963.

Svenska ortnamn i Finland, fjärde upplagan, redigerad av Kurt Zilliacus och Ulla Ådahl-Sundgren, Forskningscentralen för de inhemska språken, Skrifter 2,Helsingfors 1984.

Svenska ortnamn i Finland, femte upplagan, redigerad av Leila Mattfolk och Maria Vidberg, 2012 http://kaino.kotus.fi/svenskaortnamn/.

Svensson, Anita, ”Båthus i Åminne mums för forskare”, Vasabladet 3.7.1973.

Syrjälä, Mikael, ”Bildarkivet digitaliseras”, SLS-Arkiv 20/1991, s. 22–27.

Södergård, Lisa, ”Skriivär du taalspråk? En enkät om talspråk i skrift”, Källan 2/2010, s. 23–25.

”Sällskapets ombudsmän”. Förhandlingar och uppsatser 1. 1885−1886, SSLS 2, Helsingfors 1886, s. XL−XLI.

Söderhjelm, Elisabeth, ”Svenska litteratursällskapets skrifter 1886–1940. Alfabetiskt och systematiskt register”, Emil Hasselblatt, Eirik Hornborg & C.A. Nordman (red.), Historiska och litteraturhistoriska studier 17, SSLS 289, Helsingfors 1942, s. 1–102.

Tallqvist, J.O. [J.O.T.], ”Ett märkligt jubileum i vårt svenska kulturliv”, Svenska Pressen 2.2.1935.

Tarkiainen, Kari, ”Vem var Reinhold Hausen?”, Elisa Orrman (toim.), Reinhold Hausen (1850–1942). Kansallisen arkiston rakentaja, Helsinki: Art House Oy/Kansallisarkisto 2000, s. 13–18.

Theimer, Kate, ”What is the Meaning of Archives 2.0?”, The American Archivist 74, 2011, s. 58–69.

Thors, Carl-Eric, ”Studier över finlandssvenska ortnamnstyper”, Studier i nordisk filologi 42, utg. Rolf Pipping, SSLS 339, Helsingfors 1953.

Thölix, Birger, ”De finlandssvenska etruskerna”, Vasabladet 2.8.1985.

”Ture Janson, Gus Mattsson får biografi”, Nya Pressen 6.2.1956.

Ulfsparre, Anna Christina (red.), Arkivvetenskap, Lund: Studentlitteratur 1995.

Valtavuo-Pfeifer, Ritva, Terrängnamn, SSLS 615, Helsingfors 1998.

Vem och vad? 1920. Uppslagsbok över samtida finländare, Helsingfors: Holger Schildts Förlagsaktiebolag 1920.

Vem och vad? Biografisk handbok 1926, Helsingfors: Holger Schildts Förlag 1925.

Vem och vad? Biografisk handbok 1936, red. H. R. Söderström, Helsingfors: Holger Schildts Förlag 1936.

Vendell, Herman, Ordbok över de östsvenska dialekterna 1–4, SSLS 64, 71, 75, 79, Helsingfors 1904–1907.

Vidberg, Maria, Stadsnamn i Nykarleby – en socioonomastisk studie av ortnamn och attityder till dem, pro gradu vid Helsingfors universitet 2007.

Vidberg, Maria, ”Namnen i våra städer. Språkarkivets pristävling nr 47”, Källan 3/2007, s. 3–11.

Villstrand, Nils Erik, ”Den aggressiva glömskan och dess bekämpande”, Källan 1/1996, s. 39–40.

Virtanen, Leea, Antti pantti pakana. Kouluikäisten nykyperinne, Porvoo/Helsinki: WSOY 1970.

Virtanen, Leea, Tytöt, pojat ja tykkääminen, Porvoo: WSOY 1972.

”Visor och melodier samlas på Replot”, Vasabladet 11.6.1970.

Västsvenska folkminnen. Festskrift utgiven av Västsvenska folkminnesföreningen, Göteborg: Wettergren & Kerber 1929.

Wiklund, Henry, ”Hur sällskapet fick eget hus”, Källan 1/1998, s. 4–11.

Wiklund, Henry, ”Arvet efter Ernst von Born – Svenska litteratursällskapet som godsförvaltare”, Henrika Tandefelt (red.), Sarvlax. Herrgårdshistoria under 600 år, SSLS 735, Helsingfors 2010, s. 231–253.

Weckström, Gunilla, ”Undersökning av stadskultur i Ekenäs”, SLS-Arkiv 13/1985, s. 28–29.

Wessman, V.E.V., Anvisningar för insamlande av folklore, Helsingfors 1916.

Wessman, V.E.V., Samling av ord ur östsvenska folkmål. Tillägg till H. Vendells ordbok över de östsvenska dialekterna, SSLS 178 och 215, Helsingfors 1925–1932.

Westerberg, Anna, ”Atlas Linguarum Europae – en presentation”, Lars-Erik Edlund, Lennart Elmevik & Maj Reinhammar (utg.), Studier i dialektologi och sociolingvistik. Föredrag vid Nionde nordiska dialektologkonferensen i Uppsala 18–20 augusti 2010, Uppsala: Kungl. Gustav Adolfs Akademien för svensk folkkultur 2011, s. 315–321.

Westerlund, Ingegärd, ”Folkkultursarkivet – kulturens bevarare”, Västra Nyland 2.11.1973.

Westman, Kristin, ”Vad talar du? Dialekt – när, var hur? Redogörelse för pristävling nr 32”,

SLS-Arkiv 21/1992, s. 6–9.

Widén, Gustaf, ”Fritt fram för alla historier!”, Borgåbladet 4.4.1975.

Wichmann, V. K. E. (Gånge Rolf), ”Ernst Lagus”, Kalender utgiven av Svenska Folkskolans Vänner 1923, Helsingfors 1923, s. 152–154.

Wikman, K. Rob. V., ”Katalog över Svenska litteratursällskapets i Finland folkloristiska arkiv”, K. Rob. V. Wikman (utg.), Folkloristiska och etnografiska studier II, SSLS 135, Helsingfors 1917, s. 198–223.

Wikman, K. Rob. V., ”Ernst Lagus”, Budkavlen 1923, s. 65–67.

Wikman, K. Rob. V., ”V.E.V. Wessman femtio år”, Budkavlen 1929, s. 1–4.

Wikman, K. Rob. V., ”Katalog över Svenska litteratursällskapets i Finland folkloristiska arkiv, Folkloristiska och etnografiska studier II, SSLS 135, Helsingfors 1917.

Wikman, K. Rob. V., ”Katalog över Svenska litteratursällskapets folkloristiska, etnografiska och språkvetenskapliga samlingar. Tillägg”, K. Rob. V. Wikman (utg.), Folkloristiska och etnografiska studier IV, SSLS 217, Helsingfors 1931, s. 262–291.

Wikman, K. Rob. V., ”Wäinö Solstrand femtio år”, Budkavlen 1932, s. 1–2.

Wikman, K. Rob. V., ”Valter W. Forsblom 50 år”, Budkavlen 1938, s. 1–3.

Wikman, K. Rob. V., ”Finlands svenska folkdiktning”, Svenska litteratursällskapet i Finland 1885–1935. Minnesskrift den 5 februari 1935, SSLS 250, Helsingfors 1935, s. 233–244.

Wikman, K. Rob. V., ”Gunnar Landtman. Några minnesord”, Budkavlen 1942, s. 33–36.

Wikman, K. Rob. V., ”Folkloristisk och etnologisk vetenskap i Finland”, Budkavlen 1944, s. 145–150.

Wikman, K. Rob. V., ”Finlands svenska folkdiktning. En översikt av samlingsverkets utveckling, särskilt under åren 1917–44”, Budkavlen 1945, s. 129–140.

Wikman, K. Rob. V., ”’Finlands svenska folkdiktning’. Tro, sägen, sed”, Budkavlen 1946, s. 3–13.

Wikman, K. Rob. V., ”Finlandssvensk folkminnesforskning. Historia och idéer under ett sekel”, Budkavlen 1955, s. 1–25.

Wikman, K. Rob. V., ”Otto Andersson, hans vetenskap och forskning”, Budkavlen 1963, s. 5–12.

Wikman, K. Rob. V., ”Ett kvartssekel i Svenska litteratursällskapets tjänst. Erfarenheter och minnen”, Budkavlen 1966–1967, s. 38–50.

Wikman, K. Rob. V., ”Ett monument över svenska folkminnen i Finland. Utgivningsverksamheten, dess planering, problem och metoder under åren 1918–1970”, Budkavlen 1969–1970, s. 20–31.

Wolf-Knuts, Ulrika, ”Johan Oskar Immanuel Rancken – den finlandssvenska folkloristikens fader”, Carsten Bregenhøj (red.), Oskar Rancken. Pedagog och samlare, folklivsvetare och historiker, Meddelanden från Folkkultursarkivet 18, SSLS 632, Helsingfors 2001, s. 9–23.

Wolf-Knuts, Ulrika (red.), Vägen till arkivet, NNF Publications 4, Åbo 1999.

Wrede, Johan, ”Estlander, Carl Gustaf”, Biografiskt lexikon för Finland 2. Ryska tiden, SSLS 710:2, Helsingfors/Stockholm: SLS/Bokförlaget Atlantis 2009, s. 244–248.

von Wright, Benedict, Katalog över biblioteket på Stor-Sarvlaks, Helsingfors 1978.

Zilliacus, Kurt, Ortnamnen i Houtskär. En översikt av namnförrådets sammansättning, Studier i nordisk filologi 55, utg. Olav Ahlbäck, SSLS 416, Helsingfors 1966.

Zilliacus, Kurt, Sydfinländska skärgårdsnamn I, Studier i nordisk filologi 56:2, utg. Olav Ahlbäck, SSLS 428, Helsingfors 1968.

Zilliacus, Kurt, ”Undersökningen av Finlands svenska ortnamn”, Torsten Steinby (red.), Historiska och litteraturhistoriska studier 44, SSLS 430, Helsingfors 1969, s. 5–28.

Zilliacus, Kurt (red.), Synvinklar på ortnamn, Meddelanden från Folkkultursarkivet 1, SSLS 454, Helsingfors 1973.

Zilliacus, Kurt, Onomastik. Främst om funktionsanalys och olika aspekter vid ortnamnsforskning, offsettryck, Helsingfors 1976.

Zilliacus, Kurt, Skärgårdsnamn, SSLS 558, Helsingfors 1989.

Zilliacus, Kurt, Åboländska, Föreningen Konstsamfundets publikationsserie XII, Lovisa 1992.

Zilliacus, Kurt, Forska i namn, SSLS 640, Helsingfors 2002.

Åström, Anna-Maria, ”Stadskultur och stadsetnologi”, SLS-Arkiv 8/1981, s. 20–21.

Åström, Anna-Maria (red.), Kaskö. Kontinuitet och förändring i en småstad. Etnologiska perspektiv, Folklivsstudier 16, SSLS 522, Helsingfors 1985.

Åström, Anna-Maria, ”Etnologiskt perspektiv på småstadskultur med Kaskö och Ekenäs som exempel”, Håkan Andersson & Anna-Maria Åström (red.), Liv – arbete – miljö i kuststaden, Meddelanden från Folkkultursarkivet 8, SSLS 534, Helsingfors 1986, s. 63–87.

Åström, Anna Maria, ”Byggnadsskick och boendemiljö på Pellinge”, Laboratorium för folk och kultur 2/1995, s. 18–20.

Åström, Anna-Maria, Bo Lönnqvist & Yrsa Lindqvist, Gränsfolkets barn. Finlandssvensk marginalitet och självhävdelse i kulturanalytiskt perspektiv, SSLS 633, Helsingfors 2001.

”Åttamanna team bandar folkmusik i Lappfjärd”, Österbottningen 7.8.1969.

Österman, Annika (red.), Seminarium om insamlingsarbete med frågelistor på Julita gård den 5–7 september 1984. Rapport, Kulturhistoriska undersökningen vid Nordiska museet 7, Stockholm 1986.

Österman, Annika, Människors egen historia. Om Nordiska museets frågelistverksamhet, Handböcker från Nordiska museet 2, Stockholm 1991.

Förkortningar

FES | Folkloristiska och etnografiska studier
FKA | Folkkultursarkivet
FMK | Folkmålskommissionen
FoU | Förhandlingar och uppsatser
FSFD | Finlands svenska folkdiktning
FT | Finsk tidskrift
HLA | Historiska och litteraturhistoriska arkivet
HLS | Historiska och litteraturhistoriska studier
NDB | Nationella digitala biblioteket
SSLS | Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland
ÖTA | Österbottens traditionsarkiv

Frågelistor och pristävlingar 1954–2013

BILAGOR

Frågelistor och pristävlingar 1954–2013

Antalet svar inom parentes

1954 | Ord och ordstäv om solregn (97)
1956 | Ord rörande släktskap (2)
1957 | Orden töga och gölpa, Mikaeli och korpen (74)
1958 | Insamling av ortnamn (15 ungdomsföreningar)
1959 | Kvarnar, ord på kalv-, välling- och kyrkklockors ljud (37)Kyrkans plats, mjärdar, ord (37)
1960 | Smide, textiler, dymmelveckan (36) Trallande, födelse- och namnsdagar, bröd, ord, ä/e-ljud (45)
1961 | Vävstolen, dalkarlar, ord (45) Kasta ej bort gammal mans ordspråk (185)

1962

Feststänger, handelsförbindelser, färdvägar, emigrantbrev (38)

Vem kan de flesta gåtorna? (37)

Järnvägssvenskan (18)

Ordstäv och anekdoter om pengar (404)

1963 | Dräktskick (23) Ord på brud (39) Storinsamling av emigrantbrev (11)
1964 | Ord för vattensamlingar (37) Brygd, harvar, talkuna, ord (35)

1965

Hur firades julen förr? (56)

Måltidsordningen (36)

Bygungan, särkar, cykeln, leksaker, utklädsel, barnbröllop (39)

Insamling av bomärken (5 ungdomsföreningar)

1966 | Traditioner om död och begravning (76) Namn på personer och folkgrupper (57) Klädtvätt (33)
1967 | Svart och vit konfirmationsdräkt, julkort (67) Frågor om topografiska grundord, namn på holmar och grund (18)

1968

Traditioner om kaffet och kaffedrickning (167)

Korv. Ostar, såser, flamrandig kjol (41)

Vistraditioner, kyrktuppen (72)

Frågor om topografiska grundord, namn på vikar, uddar, sund och fjärdar (17)

1969 | När vi sutto i vår bänk (187)
| Den finlandssvenska julen i Kuusankoski 1969 (107) Skolbarnstraditioner (23 skolor)
1970 | Utvandrarna. Minnen om emigrationen (175) Familjefester (31)
1971 | Minnen om posten förr och nu (55) Lantbrukets mekanisering (83)
1972 | Barnets värld (105) Förändringar i språkbruket (66)
1973 | Föreningsrörelsen (103)
| Båtar och båtbygge (32)
1974 | Kustseglation (130) Klädedräkten under 1900-talet (132) Spelmän, spelmansminnen och spelmanstraditioner (84)

1975

Barnens ortnamn (19)

Maskeringsseder (37)

Älgjakt i Svenskfinland (28)

Nutida berättartraditioner (22)

1976 | Land och stad (137)
1977 | Bokstolen. Böcker och tidningar. Kontakter till Estland (76)
1979 | Röka, snusa, supa (112) Fattigvård (70)

1980

Med förenade krafter (77)

Folkdansarnas danstraditioner (10)

Skolläraren (90)

Räkneramsor bland finlandssvenska barn (47 skolor)

1981 | Livet i staden (79) Stadsborna i Kaskö 1981 (272) Maten är halva födan (7)
1982 | Min hembygd (195)
1983 | Vad heter djuret? (122) Skolbarnstraditioner i Österbotten (13 skolor)
1984 | Våra vardagssysslor (168) Krukväxter i hemmet (141) Berätta om bilen (119)

1985

Ungdomslivet (163)

Ungdomens liv idag (202)

Berätta om din polterabend (17)

Caféer och bakelser (33)

1986 | Tilltal, omtal och hälsningar (128) Skolbarnstraditioner (14 skolor) Räkneramsor bland finlandssvenska skolbarn (80 skolor)
1987 | Födelsedagar och jubileer (173)
1988 | Årets fester (82) Skolårets fester (75)
1989 | Boendet på landet (90)

1990

Söndagen (34)

De gamla läroverkens kultur (53)

Födelseannonser (50)

Doptraditioner under 1940-, 50- och 60-talen (19)

Doptraditioner under 1970-, 80- och 90-talen (28)

1991

Städning i hemmet (93)

Traditionella kopior (42)

Språken i Viborg och Viborgssvenskan (71)

Barns julönskelistor (36 skolor)

1992 | Vad talar du? Dialekt – när, var och hur? (84)
1993 | Spökerier och övernaturliga upplevelser (84) Att vara tvilling och synen på tvillingar (53)
1994 | Att bli gammal (102) Barntraditioner (19 skolor) När rutan tändes och antennen vändes (78)
1995 | Taltråden (115) Traditioner kring telegram och telegramverser (62) Den påtvingade friheten – arbetslös i 1990-talets Svenskfinland (50)

1996

Giftermål och bröllop (96)

Julmusik – irritation eller glädje (228)

Därför använder jag ordspråk (19)

Lantbruksskolor i Åboland (8)

1997 | Skriva brev (445) Berätta om dina tavlor och prydnadsföremål (85) Minnen från vårdarbetet (19)

1998

Fritid och semester (88)

Att skriva julklappsrim (82)

Berätta om ditt rum – skolbarns heminredning (12 skolor)

Dialekt och talspråk idag (77)

1999 | Vad har vi för mat idag? (161) Berätta om ditt minnesalbum (101)
2000 | Traditioner vid livets slut (115) Berätta om märkliga personer och platser (84)
2001 | Kärt barn har många namn (134) Krigstiden i våra minnen (136) Skolbarnens julönskelistor (15 skolor)
2002 | Personlig hygien (162) Vem är din hjälte? (13 skolor) Runeberg och andra nationella hjältar (146)
2003 | Kläder och klädsel (158) Slang med schwung? (51)
2004 | Barnavård och barnuppfostran (69) Läkarminnen (15)
2005 | Vett och etikett (82)
2006 | Talko – arbete till nytta och nöje (61)
2007 | Inofficiella namn i våra städer (23) Kommunen i förändring – Sibbofrågan (138)
2008 | Mikael Agricoladagen, Alla hjärtans dag och andra dagar (90) Eurovisionens schlagertävling (74) Fira baby shower och dricka barntår (31)
2009 | Sommarstugor och fritidshus (109) Svininfluensa! (203)
2010 | Människans bästa vän – en frågelista om sällskapsdjur (105)
2011 | Tur tydor och trolldom (378)
2012 | Att uppleva tystnad (115) Fira födelsedag (107)
2013 | Att fira studenten (45) Dialekt, stadsspråk eller finlandssvenska – vad talar du? (181) Gör-det-själv – livet med hemgjort, hantverk och handens arbete (61)

Tjänstemän och långvariga vikarier vid SLS arkiv 1927–2013

Endast benämningen på den senaste befattningen anges för respektive person. Avbrott p.g.a. tjänstledigheter och liknande har inte noterats.

Aaltonen, Patrik | 2010–2012 | t.f. amanuens | HLA
Ahlbäck, Olav | 1937–1949 | arkivarie | FKA
Ahlbäck, Ragna | 1937–1981 | arkivarie | FKA
Berger, Anne-May | 2002– | arkivarie | HLA
Bergman, Anne | 1976– | arkivarie | FKA
| 1988–1989 | t.f. arkivchef |
Björklund, Guy | 1981–1982 | t.f. assistent | FKA
Bonns, Bertil | 1979–1988 | bildassistent, fotograf | FKA
Bregenhöj, Carsten | 1988–2006 | arkivarie | ÖTA
Båsk, Katarina | 1986–2002 | arkivarie | FKA
Dahlström-Segerberg, Toto | 1997–1998 | arkivbiträde | Språkarkivet
| 1998–2004 | biblioteksförest. | Biblioteket
Eklund-Strang, Birgitta | 2008– | arkivarie | FMI
Ekrem, Carola | 1984– | arkivarie | FKA
| 2002–2009 | förste arkivarie |
Elfving, Mary-Ann | 1974–1981 | assistent | FKA
Forsblom, Valter W. | 1927–1939 | amanuens | Folkloristiska arkivet
Ginström, Martin | 1988–1991 | t.f. assistent | FKA
| 2002– | bibliotekarie | Biblioteket
Grotenfelt, Marijke | 2000–2011 | amanuens | HLA
Gustavsson, Pamela | 1997–2002 | arkivbiträde | HLA
| 2002– | förste arkivarie | Språkarkivet
Grönroos, Ann-Sofie | 2012– | arkivarie, | Språkarkivet
Grönqvist, Marianne | 2000–2001 | t.f. arkivarie | HLA
Hakala, Petra | 1988– | förste arkivarie | AA/HLA
Harling-Kranck, Gunilla | 1969–1997 | arkivarie | FKA/Språkarkivet
| 1987–1991 | arkivchef |
Hellman, Katja | 2008– | förste arkivarie | ÖTA
Huldén, Lena | 1996–2002 | arkivchef |
Huldén, Linda | 2006–2007 | t.f. förste arkivarie | Språkarkivet
Häggman, Ann-Mari | 1968–1985 | arkivarie | FKA
| 1992–1993 | arkivchef |
Jerman, Helena | 1988–1996 | t.f. arkivarie | FKA
Jylhä, Sanna | 2012– | arkivarie | HLA
Kairisalo, Eeva | 1980–1989 | bibliotekarie (timanst.) | Biblioteket
Karlsson, Birgitta | 1972–1983 | assistent | FKA
Korhonen, Mikael | 2002– | arkivchef |
Laitinen, Nelly | 2005– | arkivarie | HLA
Lee, David | 1990–1992 | bibliotekarie (timanst.) | Biblioteket
Lillqvist, Holger | 1974–1991 | amanuens | AA
Lindholm, Pia | 2010– | arkivarie | FKA
Lindqvist, Yrsa | 1997– | förste arkivarie | FKA
Luoma (f.d. Innilä), Kaisa | 2005–2006 | t.f. biblioteksbiträde | Biblioteket
| 2008– | arkivarie | HLA
Lönnblad, Marie | 2011–2012 | arkivsekreterare | HLA
| 2012– | amanuens | FMI
Lönnqvist, Bo | 1966–1973 | arkivarie | FKA
Malm, Anna-Maria | 2000–2005 | bibliotekssekr. | Biblioteket
| 2003–2004 | t.f. biblioteksförest./bibliotekarie |
Mara, Johanna | 1996–1997 | t.f. förste arkivarie | Språkarkivet
Miinalainen, Maria | 2002– | arkivarie | HLA
Mitts, Åsa | 1997–2001 | förste arkivarie | Språkarkivet
Moring, Beatrice | 1981–1995 | amanuens | AA/HLA
Nordlund, Ivar | 1972–1984 | arkivarie | FKA
Nordlund, Sara | 2003 | t.f. förste arkivarie | Språkarkivet
Nyqvist, Niklas | 2008– | institutschef | FMI
Parland-von Essen, Jessica | 2007–2011 | utvecklingschef för informationstjänster | Biblioteket
Perälä, Anna | 2000–2007 | bibliotekarie | Biblioteket
| 2009–2011 | forskare |
Rahikainen, Agneta | 1991–2004 | förste arkivarie | AA/HLA
Rosenström (f.d. Ramström), Marika | 1992– | arkivarie | FKA
Rentola, Janne | 1990– | fotograf | FKA
Rytikoski, Kajsa | 2013– | bibliotekssekr. | Biblioteket
Sahlström, Meta | 1983– | arkivarie | ÖTA
Schulman, Maria | 1988–1991 | t.f. assistent | FKA
Segerståhl, Sinikka | 1967–1968 | assistent | FKA
Stendahl, Nina | 2008–2010 | amanuens | FMI
Ståhls-Hindsberg, Monica | 2003–2011 | arkivarie | FKA
Svanström, Synnöve | 2008– | arkivarie | FMI
Syrjälä, Mikael | 1988–1990 | bildassistent, fotograf | FKA
Södergård, Lisa | 2009– | arkivarie | Språkarkivet
Thors, Carl-Erik | 1950–1953 | amanuens | FKA
Turkka, Marja | 1976–1979 | ritare | FKA
Turunen, Reijo | 1975–1979 | fotograf | FKA
Valtavuo-Pfeiffer, Ritva | 1968– 1976 | assistent | FKA
Vestman, Kristin | 1992–1994 | t.f. assistent | Språkarkivet
Vidberg, Maria | 2007 | t.f. förste arkivarie | Språkarkivet
Villstrand, Nils Erik | 1993–1996 | arkivchef |
Weckström, Gunilla | 1982–1990 | assistent | FKA
West, Monica | 2004– | amanuens | ÖTA
Zilliacus, Kurt | 1954–1976 | arkivarie | FKA
Åström, Anna-Maria | 1979–1996 | arkivarie | FKA
| 1986–1987 | arkivchef |
Österlund-Pötzsch, Susanne | 2012– | arkivarie | FKA

AA | Allmänna arkivet (från 1993 HLA)
FKA | Folkkultursarkivet
FMI | Finlands svenska folkmusikinstitut
HLA | Historiska och litteraturhistoriska arkivet
ÖTA | Österbottens traditionsarkiv

Personregister

Sidnumreringen hänvisar till den tryckta boken

Adam, se Lindgård, Torsten 173, 398

Adlercreutz, H. T. 262

Adlercreutz, T. E. 264, 410

Adolfsson, Alfhild (g. Forslin) 52, 67, 96–98, 110, 112–114, 113, 124, 131, 393, 394

Ahlblad, A. 269

Ahlblad, Agnes 206, 207, 208

Ahlbäck, Olav 130, 133, 134, 136, 137, 139, 141, 142, 143, 150–151, 153, 167, 212– 215, 217, 221, 234, 242, 253, 395– 397, 399, 401

Ahlbäck, Ragna (f. Nikander) 134, 135, 136, 139, 140, 141–143, 144, 149, 156, 167, 175, 185, 186, 191, 212, 213, 221, 396, 401, 419

Ahlbäck, Synnöve 141

Ahlbäck, Tore 181

Ahlfors, Bengt 346

Ahlfors, Helena 424

Ahlfors, Henry 185, 186

Ahlqvist, August 148

Ahrenberg, C. W. 282, 310, 312, 425, 432

Ahrenberg, Jac. (Johan Jacob) 250, 281, 311, 314, 407, 411, 422, 425, 432

Ainiala, Terhi 403

Alex, Johan 48, 69

Alexander II 19

Allardt, Anders 27, 72, 95, 127, 211

Allardt, Victor 47

Aminoff, B. H. 316

Aminoff, släkten 366

Anderson, Amos 366

Andersson, Anders 69

Andersson, Claes 263

Andersson, Felix 206

Andersson, Irene 414

Andersson, Otto 62–65, 63, 73, 85, 96, 105, 109, 110, 118, 119, 129, 130–132, 169, 242, 389, 393–395, 409

Andersson, Sofia 103

Andersson, Sven 123, 137, 206, 395

Antell, Kasten 273

Anthoni, Erik 243

Apollån, se Nyberg, Paul

Appelberg, Bertel 422, 425

Appelgren, Arne 94, 120, 123, 133, 134, 137, 142

Appelgren, Konrad 268

Archenholtz, J. 262

Ariste, Paul 120

Armfelt, Alexander 337

Armfelt, Carl 432

Armfelt, Carl Alexander 337, 432

Armfelt, G. M. 281

Aronsson, Peter 430

Arrhenius, Gustaf 424, 425

Arwidsson, Adolf Ivar 30, 248, 262, 272, 406, 410

Aschan, Petter Adolf 424

Aspelin-Haapkylä, Eliel 407, 428

Aspelund, C. E. 310, 312

Aspelund, Karl 322, 425

Asplund, Anders 165, 166

Aurivillius, P. F. 281

Axén, Lars 361

Backlund, Edla 164

Backman, Leo 206

Backström, Helena 223

Bandler, Vivica 364, 366

Barck, P. O. 253, 331, 421, 430

Beijar, Per-Erik 215, 220, 402

Bengts, Josefina 314

Berg, Gösta 120–121, 394

Berg, Patricia 410

Bergbom, släkten 309

Berger, Anne-May 434, 435

Bergholm, A. 323

Bergman, Anne 181, 184, 185, 186, 189, 358, 389, 393, 398, 400, 402, 403, 433, 434

Bergroth, A. 411

Bergroth, Hugo 51, 54, 56, 63, 107, 294, 303, 416, 420

Bergström, A.F. 313

Berndtson, Axel 314

Bertell, Theodor 57

Bilmark, J. 272, 261

Bjerne, Ulla 421

Björck, S. 408

Björke, Karin 156

Björkstén, Emilie 252, 337, 338

Björksten, Karl Alexander 47, 59, 61, 202

Björkström, Isak Alexius 48, 68

Björling, Gunnar 314

Blees, Nicolai 121, 394

Blomberg, Anna 417

Blomqvist, Alexander 408

Blomqvist, Marianne 238, 239, 402– 405

Blomqvist, Venny 156

Blomstedt, Alma 248

Blomstedt, Kaarlo 406, 407

Bobrikoff, Nikolaj 317

Boisman, Torsten 423

Bolin, Wilhelm 271

Bondestam, Birger 206

Bonns, Bertil 182, 183, 187

von Bonsdorff, C. 262

Born, Ludv. 266

von Born, Alix 297, 368

von Born, Ellan 250, 407

von Born, Ernst 297, 368, 407, 434

von Born, släkten 308

von Born, Viktor Magnus 271, 319, 419, 424

Boström, Birger H. 207

Boucht, Christer 366

Bourdieu, Pierre 413

Brahe, Per 272

Brandes, Georg 314

Brehmer, Axel 122

Brosius, Maria 388

de Bruce, Anders 262, 410

Bruncrona, Eva 172

Bruncrona, Maria 171, 172

Brunnius, Erik d.y. 423

Bruun, Patrick 279, 326, 327, 414, 427–429

Burjam, Fritz 95, 123–124, 134

Bååth-Holmberg, C. 407

Bäckvall, P. A. 268

Böckelman, G. 426

Cadenius, G. W. 268

Calonius, Mathias 259, 322, 409

Campbell, Åke 141, 401

Carpelan, B. O. 411

Carpelan, Bo 365

Carpelan C. N 281

Carpelan, K. J. 322, 415

Carpelan, Krister Larsson 415

Carpelan, W. 322, 415

Castrén, Gunnar 107, 119, 242, 273, 274, 317, 331, 394, 412, 413, 421, 424, 430, 432

Castrén, Lotti 413

Castrén, Matthias Alexander 25

Castrén, Robert 413

Ceder, Samuel 261

Cedercreutz, Nanny 413

Choraeus, Michael 262, 410

von Christierson, E. W. 410

von Christierson, W. 269

Cleve, Nils 123

Collan, Carl 319

Colliander, Ina 365

Colliander, Tito 365

Collin, Nicolaus 262, 410

Conradi, Elisabet Katarina 264, 410

Cook, Terry 388

Creutz, släkten 308, 316

Crohns, P. N. 248, 280, 281, 415

Cunningham, Adiran 388

Cygnaeus, Fredrik 308, 312

Cygnaeus, Gustaf 413

Cygnaeus, Mina 270, 413

von Daehn, C. W. 432

Dahl, Hjördis 120, 122, 185

Dahlberg, Hjördis 413, 414

Dahlberg, Ragnar 107, 249, 273, 274, 280, 288, 290, 294, 295, 305, 306, 309, 311, 317, 319, 341, 412, 417, 418, 420, 422, 423, 432

Dahlbo, Johannes 27, 57, 58

Dahlbo, V. 206

Dahlström, Greta (f. Stenbäck) 52, 67, 94, 96–99, 97, 110, 112, 113, 131, 393

Dalström, Harald 425

Danell, Gideon 121

Danielsson, Axel E. 211

Danielsson, K. O. 59, 61–62

Danielsson, Maggie 323

Degerholm, Emelie 314

Diktonius, Elmer 254, 263, 314, 410, 423

Djupspund, Ros-Mari 184

Donner, Jörn 423

Dreijer, Matts 207

Duncker, J. Z. 270, 411

Edelfelt, Albert 250, 338, 378, 423

Edelfelt, Annie 252

Edelfelt, Berta 252

Edlund, G. W. 285, 423

Ehn, Billy 398, 395

Ehrensvärd, Augustin 415, 426

Ehrström, Gertrud 426

Ek, Karin 275, 422

Ek, Robert 276

Ekelund, Hilding 77, 77, 79, 126, 127

Ekholm, Hugo 62, 73, 205

Eklund, R. R. 254

Eklund-Strang, Birgitta 361

Eklöf, Klara 143

Ekman, Carl 320, 425

Ekman, Karl 41, 43, 44, 46–48, 390

Ekrem, Carola 13, 193, 196, 212, 309, 344, 389, 393–394, 397, 399–400, 405, 428, 433–434

Elfving, Fredrik 271–273, 412

Elfving, Mary-Ann 187

Elmgren, K. L. 18

Enberg, Alvar 124

Enckell, Aina 315

Enckell, Olof 242, 252

Enckell, Rabbe 254, 315, 423

Endtbacka, Ellen 156

Engblom, Ano 121

Engelqvist, Oskar 424

Engman, Max 24, 254, 255, 303, 389, 408, 420

Engström, Albert 314

Enwald, Gustaf 319, 424

Eriksen, Anne 399

Eriksson, Astrid 156

Eriksson, Birgit 143

Eriksson, Birgitta 181

Eriksson, Olga 158, 397

Erixon, Sigurd 139, 141, 170, 401

Estlander, Bernhard 337, 425

Estlander, B. J. 280

Estlander, Carl Gustaf 18, 20, 21, 28, 29, 32, 71, 77, 248–251, 250, 251, 262, 266, 270–274, 276, 279–283, 294, 310, 312, 313, 321–327, 329–331, 337, 339, 383, 407, 410–415, 417–419, 421, 422, 430, 432, 435

Estlander, Hedvig 425

Estlander, Helena 276

Europaeus, D. E. D. 148

Fahlander, G. 316

Falck, Anton 156

Falck, Matilda 168

Faltin, Richard 43

Fazer, Sven 314, 422

Federley, Berndt 21, 430

Fewster, Derek 389

Finne, Anton 139

Finne, Bo 425, 428, 429

Finne, Erik 59

Finnäs, Johan 48, 50, 64, 65

Fleege, A. A. 266

Fleming, ätten 316

Flodin, Karl 64, 251, 283, 407

Forsblom, Valter W. 75, 77, 80, 86– 90, 88, 94, 106, 108, 110, 115, 124, 134, 142, 392, 393, 395

Forslin, Alfhild, se Adolfsson, Alfhild

Forsman, A. V. 322, 425

Forss, Alfred 48

Forss, M. 61

Forssell, Pia 412

Forssman, Carl Samuel 320

Forsström, Petter 364

Franck, Anton 423

Franzén, Frans Michael 265, 319, 413, 417

Franzén, släkten 28,

Fraser, Georg 319, 424

Fredriksson, P. A. 63

Frese, Jacob 270

Freudenthal, Axel Olof 20, 26–29, 32–33, 37, 47, 48, 50, 51, 54, 56, 59, 63, 71, 118, 200, 207, 262, 271–273, 325, 326, 329, 331, 399, 428

Frietsch, Gerda 430, 431

Frosterus, A. E. 321

Frosterus, C. I. 316

Frosterus, Gustaf 262, 271– 273, 412

Fryxell, Anders 312

Furu, Max H. 398

Furuhjelm, V. 312

Gadolin-Holmberg, fru 425

Gahmberg, släkten 309

Gallén, Jarl 364, 366, 421

Gardberg, Carl Jacob 194

Gardberg, Carl-Rudolf 419

Garnert, Jan 399

Geber, Erik 176– 178

Geijer, Herman 125, 145, 396

Ginström, Martin 352

Godenhjelm, släkten 366

Golovin, Wladimir 319

Gorgo, se Jörgensen, Arne

Gorgonsenius, se Jörgensen, Arne

Grahn, fru 117

Granholm, O. 324, 426

Granholm, O. L. 409

Granlund, Åke 139, 141, 215, 220, 401, 402

Granroth, Christina 410

Granroth, Elias 261

Granskog-Ekman, Hanna 157, 397

Granö, M. L. 206

Gripenberg, Bertel 252, 314, 422

Gripenberg, Erwin 314

Gripenberg, I. 422

Grotenfelt, R. 267, 411

Grönblad, Edvard 406

Grönroos, Henrik 303, 305, 364, 373, 418– 420

Grönroos, Henry 310

Gullmets, Marie-Charlotte (Gullmets-Wik) 405

Gunell, Alfred 165

Gunneriusson, Håkan 414

Gustafsson, Fridolf Vladimir 261, 271–273, 329, 330, 412

Gustafsson, Kurt 393

Gustav III 247, 308, 311

Gustav Adolf 277

Gustav Vasa 147

Gustavsson, Anders 188, 398

Gustavsson, Ellen 148, 396

Gustavsson, Pamela 13, 344, 352, 376, 404, 405

Gyldén, N. A. 312

Gånge Rolf, se Wichmann, V. K. E.

Gärdström, folkskollärare 121

Götlind, Johan 110, 115, 118

Haartman, Johan 406

von Haartman, L. G. 247

Hackman, John 177

Hackman, Oskar 72, 75, 82, 91, 125, 127, 128, 394

Hagfors, dr 151

Hakala, Pertti 406, 409

Hakala, Petra 13, 14, 193, 344, 352, 367, 434, 435

Hallberg, Mauritz 425

Hammarberg, Vilhelm 175

Hand, Wayland D. 86, 392

Hanemann, Thyra 421

Hanses, Ingmar 179

Hansson, Laura 422

Hansson, Ola 422

Harling, Gunilla (Harling-Kranck) 220, 223, 225, 231, 233–235, 401–404

Harms, Joan 190, 398

Hasselberg, Ylva 414

Hasselblatt, Emil 273, 274, 412

Hausen, Greta 209, 400

Hausen, Reinhold 51, 61, 244, 245, 260– 262, 266, 271, 272, 290, 292, 293, 313, 314, 316, 318, 320, 320, 321, 329, 330, 333, 341, 399, 406, 409, 418, 422, 424, 425

Hedberg, Carol 120

Hedberg, Karl-Gustav (Carol) 175

Hedblom, Folke 401

Hedengren, Johannes 281, 323, 415, 426

Hedman, Edvard 64, 73

Hedman, J. S. 268, 411

Heiden, F. L. 19

Heikel, Axel Olai 77, 79

Heikel, Henrik V. A. 369

Heikel, Ivar A. 269

Heikel, Yngvar 85, 94, 109, 110, 131

Heinricius, G. 261

Hellman, Katja 352, 382, 434

Hellsten, Axel 115

Hemmer, Jarl 314, 323

Hendrell, småskollärare 84

Herranen, Gun 184, 394

Herrgård, Ester 139, 149, 396

Hirn, Yrjö 314

Holbek, Bengt 186

Hollmérus, Ragnar 134

Holmgren, Oskar 113

Holmberg, Erik 73, 424

Holmström, Alfred 360

Holmström, Serefina 140

Honko, Lauri 184, 186, 398

Hornborg, Eirik 21, 242, 253, 319, 424, 428, 430

Hornstedt, Clas Fredrik 262–263, 416

Hortulan, släkten 309

Hovilainen, Erla, se Lund, Erla

Hovilainen-Husgafvel, se Lund, Erla

Hoving, Karin 367

Hoving, Viktor 367

Hoving, Walter 256, 407

Hreinsson, Einar 412, 414

Huldén, Lars 158, 175, 179, 180, 181, 215, 220, 221, 231, 258, 345, 346, 355, 402, 409

Huldén, Lena 350, 404, 406, 435

Huldén, Linda 405

Hultibus, se Hultin, A.

Hultin, Arvid 245, 251, 261, 271, 273, 274, 288, 292, 293, 310, 326, 335, 406–407, 409– 412, 414, 416– 418, 420– 422, 430

Hultin, pastorskan (f. Crohns) 281

Hultman, Oskar 56, 82, 329, 299

Hummelstedt, Eskil 207

Hwass, Anna 407

Hägglund, Erik 362, 378, 382, 434

Häggman, Ann-Mari 131, 176–181, 177, 180, 348, 362, 393, 395, 399, 434

Hästesko, Ester 310

Hästesko, F. A. 89

Hästesko, J. H. 262, 264, 410

Högdahl, A. R. 319, 424

Högnäs, Sven-Olof 150, 396

Högnäs, Uno 139, 146, 151

Ideman, K. 54

Ilmoni, I. 281

Ingström, Pia 304, 408

Ivars, Ann-Marie 175, 178, 237, 238, 401, 403, 405

Jakobsson, August 53, 54

Janson, Ture 408

Jansson, Birger 206

Jansson, Eva-Gustava 97

Jansson, Jan-Magnus 252

Jansson, N. O. 314

Jansson, Svea 97, 98

Jerman, Helena 434

Johan III 272

Johansson, Per-Gunnar 156, 193, 346

Johansson, Severin 107

Johnsen, Helle 399

Jonasson, Maren 410

Julin, John 410

Juselius, Karl Fredrik 69

Jussila, Osmo 21

Juthback, Karl Henrik 360

Jägerhorn, G. H. 409

Jägerhorn, R. 250

Jänicke, Gisbert 263

Järv, Harry 408

Jörgen, se Jörgensen, Arne

Jörgensen, Arne 250, 273, 274, 412

Karlberg, Berta 185

Karlsson, Anna 104

Karlsson, Probus 205

Karsten, T. E. 399, 400

Kartano, Airi 223

Kaustinen, Emil 139

Kerkkonen, Martti 406

Kiviniemi, Eero 231

Klein, Barbro 162

Klein, Ernst 393

Klinge, Matti 20, 21

Klockars, Johannes 27, 38, 50, 202, 203, 204, 390, 400

Knapas, Rainer 274, 412, 419, 420, 426, 427

Knuts, K. H. 67, 205

Korhonen, Mikael 14, 350, 352, 367, 388, 405, 419, 433–435

Koskinen, Yrjö 21

Kranck, Alf-Gunnar 402

Kristersson, H. 262, 410

Krohn, Julius 89

Krohn, Kaarle 29, 71, 72, 89, 109, 148, 309

Krook, Hilma 248

Krook, Ragnar A. 206

Krooks, Sven-Erik 143

Kråkström, Emil 66

Kukkonen, Jukka 410

Kullberg, Amanda 103

Kullberg, Henrik 102–104, 103, 118, 393

Kullhem, Sigfrid 267, 280, 287, 329, 411, 415, 416, 425

Kurki, Tuulikki 389

Kurtén, Björn 366

Kurtén, prostinna 410

Kärkkäinen, Sol-Britt 187

Lagerblad, Dora 287

Lagerblad, Elis 70, 245, 247, 248, 256, 259, 260, 262, 273, 275, 280, 283– 285, 287–297, 293, 303, 311–313, 316–318, 326, 330, 334, 406–412, 415–425, 432

Lagerblad, Jarl 280, 417

Lagerblad, Signe 287

Lagerblad, Sigurd 287

Lagerborg, Rolf 269, 280, 414

Lagus, Erik 119, 120, 120, 121, 122, 123, 207, 394, 396

Lagus, Ernst 20, 21, 26, 27, 29–33, 34, 36, 38, 42, 43, 46, 47, 49–52, 54–57, 60, 61, 63, 65, 70–72, 74–84, 87, 88, 90–93, 99, 101–102, 118, 124–128, 132, 134, 145, 248, 262, 265, 283, 291–292, 294, 327, 329, 333, 338, 389–393, 415, 417, 421, 426, 428, 430

Lagus, J. J. W. 265, 265

Lagus, Wilhelm 259, 266, 272, 323, 411, 412, 426

Lagus, Wilhelm Gabriel 406

Laitinen, Nelly 385, 434, 435

Landgrén, Lars-Folke 428

Landtman, Gunnar 27, 72, 75, 80, 95, 105, 107, 108, 128, 129, 135, 138, 151, 269, 395

Langenskjöld, Fabian 337

Laurell, A. A. 307

Laurén, Otto 425

Laurent, K. A. 411

Leinberg, Hilma 425

Leinberg, Karl Gabriel 260, 261, 265, 283, 317, 321, 323, 409, 415, 425, 426

Leinbock, Ferdinand 120

Leino, Eino 314

Lemberg, Runar 207

Lesch, Bruno 270, 412

Lilius, Albert 411

Lilja, Agneta 147, 388, 396

Lille, Axel 20, 271, 290, 325, 326, 428, 417

Lille, B. O. 310, 312

Lillhannus, Lars 176

Lillqvist, Holger 255, 258, 263, 301, 302, 341, 408, 410, 421, 434

Lindberg, L. 425

Lindblom, Edit 62

Lindeberg, Henrik 294

Lindgård, Torsten (Adam) 173

Lindh, Theodor 271

Lindholm, Berndt 423

Lindholm, Pia 434

Lindman, Sven 325, 332, 412, 427–430

Lindqvist, Marit 423

Lindqvist, Nandor 177

Lindqvist, Natan 141

Lindqvist, Yrsa 352, 358, 389, 398, 434

Lindroth, A. 422

Lindsay von Julin, N. A. 410

Lindström, G. E. 205

Lindström, Gustaf 27, 68

Linné, Carl 406

Lisse, Christian 86, 392

Lithenius, Sofie 48

Lloyd Warner, William 412

Lode, Carl Leonard 281

Loman, Janne 103

Loorits, Oskar 119

Luhmann, Niklas 414

Lund, Erla (Lund-Hovilainen, Hovilainen) 67, 68, 110–112, 111, 120–122, 124, 393, 394

Lundell, J. A. 71, 400

Lundén-Cronström, I. 310

Lundin, Johan A. 414

Luosa, Kalevi 176

Lybeck, Jari 388–389

Lybeck, Mikael 314

Långgård, Anna 155–157, 397

Löfgren, Orvar 395, 398

Lönnberg, Erik 63

Lönnqvist, Bo 132, 142, 144, 152, 155–158, 163–164, 167–172, 168, 174, 178, 182, 183, 185, 187, 188, 194, 345, 389, 396, 397, 398

Lönnrot, Elias 24, 308, 423

Madsén, Elna 206–208

Malm, Otto A. 91, 127

Malmberg, Ida 360

Malmström, B. E. 312

Malmström, Carl Gustaf 312

Malmström, Ingeborg 280, 414

Malmström, Rurik 415

Mannerheim, C. E. 422

Mannerheim, C. G. E. 323, 408, 434

Mannfolk, Elis 168, 398

Mannfolk, Helmi 168, 398

Mara, Johanna 404

Martonen, Kai 352

Masalin, Otto A. 62

Mattfolk, Gun 175

Mattson, Lee 175

Mattsson, Guss 408

Mattsson, Alfons 177

Mattsson, Alex 358

Mauss, Marcel 414

Mechelin, Leo 426

Meinander, Einar 426

Meinander, Henrik 21, 428

Menschikoff, Alexander 320

Miinalainen, Maria 365, 434

Milligan, Jennifer S. 388

Mitts, Åsa 237, 404

Moberg, A. 415

Moberg, Oskar W. 281, 415

Montell, N. 426

von Morian, släkten 308

Moring, Beatrice 301, 302, 408, 421, 434

Moring, Klas 411

Munsterhjelm, Hjalmar 423

Mustelin, Olof 21, 263, 289, 304, 328, 388, 399, 400–403, 408, 411, 416–421, 429, 432–435

Müller, Leos 414

Mårtenson, Börje 207

Mörne, Arvid 249, 305, 308, 314, 315, 407

Neovius, pastor 424

Nikander, Gabriel 69, 72–75, 74, 79, 85, 95, 99, 102, 105, 110, 173

Nikander, Ragna, se Ahlbäck, Ragna

Nilson, Tomas 412, 414

Nilsson, Nils 388

Nohrström, Holger 273, 274, 412, 421

Nohrström, Karin 425

Nordenson, Peder 206

Nordenstreng, Sigurd 415, 429

Nordling, Bruno 206

Nordling, Arnold 134

Nordlund, Ivar 182, 183, 186, 187, 188, 192, 393, 395, 401

Nordman, Carl Axel 123, 133, 134, 137, 138, 273, 295, 412, 418, 421, 427

Nordman, J. G. 206

Nordmann, Petrus 262, 272, 274, 329, 412

Nordström, Ernst 211

Nordström, J. J. 312

Norrila, Maria 104

Novacek, V. 64

Nyberg, Agda 171

Nyberg, Henrik 372

Nyberg, Paul 242, 252, 257, 273, 295, 296, 297, 298, 299, 303, 306, 308, 310, 314, 317, 335, 336–339, 341, 372, 408, 412, 418–421, 423–425, 431, 432

Nyberg, släkten 305, 363, 364, 372

Nyblin, Daniel 293

Nyblom, C. R. 250, 407

Nyblom, Helena 250, 407

Nyblom, Valdemar 206

Nygren, Anders Johan 48, 52

Nyman, Åsa 401

Nyqvist, Niklas 352

Nyström, Carita 403

Nyström, Gustaf 77

Olin, Rafael 362

Palmén, J. P. 312

Palmer, Joy 435

Palmgren, Pontus 366

Panelius, Olav 336, 421

Panitch, Judith M. 388

Parland, Heidi 254, 373, 408

Parland, Henry 263, 410

Parland, Herman 408

Parland, Oscar 254, 364–365, 375, 408

Parland, släkten 254, 408

Paulson, J. 261

Pekkanen, Airi 403

Peltonen, Ulla-Maija 148, 389, 396

Pentikäinen, Juha 185

Pentzin, släkten 309

Perklén, Selim 27, 47–49, 67, 68, 118, 202

Perman, Bruno 156

Perälä, Anna 304, 434, 435

Peters, Vivi 91, 94, 99–102, 100, 109, 393

Petterson, Ebba 144

Pettersson, Joel 408

Pettersson, Karl Petter 54, 202–204, 393, 400

Pettersson, Magnus 388, 389, 422, 433

Pipping, F. V. 281

Pipping, Hugo 63, 105, 209, 252, 280, 329, 399, 421

Pipping, Hugo E. 242, 252, 273, 280, 298, 412, 417–421

Pipping, Josef 261

Pippingsköld, J. J. 412

Pips, se Pipping, Hugo E.

Pitkänen, Ritva Liisa 226, 231, 403

Polle, se Nyberg, Paul 412

Pollenkorn, se Nyberg, Paul

Polonius, se Nyberg, Paul

Porthan, Henrik Gabriel 24, 28, 200, 249, 259, 261–262, 399, 409, 410

Portin Teirfolk, Anders 163

Pousar, Jarl 352, 372, 378, 381, 433, 435

Powell, Walter W. 413, 414

Procopæus, släkten 322

Procopé, Hjalmar 314, 423

Pöysä, Jyrki 148, 396

von Qvanten, Emil 249

Rahikainen, Agneta 263, 410

Rahm, släkten 310

Ramsay 412

Ramsay, J. A. 264

von Rancke, Leopold 244

Rancken, Einar 109

Rancken, Johan Oskar Immanuel 271

Randall, C. Jimerson 388

Rasmus, Verner 267, 411

af Reeth, Theodor 47, 50, 68

Rehnberg, Mats 147, 396

Rehnqvist, Thyra 206

Rehnström, Venny 158, 397

Rein, Thiodolf 312

Reinhold, Anders 319

Reinholm, H. A. 148, 316

Reinius, Israel 409

Reitz, J. E. 399

Renqvist, Alma 283

Rentola, Janne 196, 198, 203, 208, 211, 213, 217, 225, 240, 358, 365, 376, 382, 434

Renvall, Robert Alfred 262, 271, 272

Reuter, Jonathan 269

Reuter, Kurt 280, 411, 412, 416, 426, 429

Reuter, Mikael 175, 242

Reuter, Märta 280

Roos, C. J. 408

Roos, Emil 137

Roos, Ina 361

Roos, John E. 242, 260, 409, 410, 419, 430,

Roos, Thure 267, 411

Roos-Hasselblatt, Iris 425

Rosander, Göran 399

Rosas, John 176, 178, 179, 309

Rosenberg, Sigurd 425

Rosenborg, J. W. 283

Rosendahl, Karl 425

Rosenhane, Johan 265

Rosenström, Holger 153–155

Rosenström, Marika 434, 435

Rostvik, Allan 403

Rotkirch, Ulrika 283, 415

Ruin, Hans 273, 412, 421

Rundt, Dennis 180, 181, 398

Rundt, Joel 390

Runeberg, Fredrika 312, 423, 245, 246, 259, 419

Runeberg, Johan Ludvig 21, 28, 245–247, 252, 261, 262, 280, 281, 283, 290, 294, 301, 304, 305, 306, 306, 323, 325, 337, 338, 359, 399, 406, 408, 410, 415–417, 419, 424, 427, 431, 432

Runeberg, Nino 314

Runeberg, släkten 245

Runeberg, Walter 329, 366

Räsänen, Matti 194

Saarikoski, Helena 399

Sahlgren, Jöran 141

Sahlström, Meta 433, 434

Salin, Linnéa 163

Salminen, Johannes 430

Salomonson, C. A. 423, 424

Salomonsson, Anders 396

Sandberg, Peter 410

Sandeberg, Gustaf 360

Sandels, J. A 409

Sandqvist, Karin 181, 182

Sandström, Caroline 400, 405

Saxén, Ralf 399

von Schantz, Alfhild 248, 272, 412

von Schantz, Fr. F. 411

Schauman, Berndt J. 90

Schauman, Eugen 317, 423

Schauman, Frans Ludvig 310, 312, 323, 334, 409, 422, 426

Schauman, Michael 312, 334, 422, 426

Schellenberg, Theodore R. 388

Schildt, Holger 314, 423

Schildt, Monica 364

Scholander, F. W. 407

Scholander, Lulu 251, 407

Schulman, Hugo 313

af Schultén, Maximilian 20

von Schwindt, general 417

Schwindt, Theodor 27

Schybergson, C. M 280, 414

Schybergson, E. 412

Schybergson, Magnus Gottfrid 21, 78, 245–247, 249–251, 259–261, 270–273, 279–283, 290, 292, 294, 310, 316, 318, 323–324, 327, 329, 330, 337, 406, 407, 409, 411–418, 421, 422, 426, 428–432

Schybergson, släkten 366

Segerståhl, Sinikka 167, 169, 398

Selberg, Torunn 399

Selén, Lena 223

Selenius, Ebba 236, 404

Sevón, Alexander 323, 426

Silvander, Carl-Erik 151

Sirén, Matilda 246, 406

Sirén, Olle 434

Sirén, R. 247, 406

Sjöberg, Hugo R. A. 205, 211, 179

Sjöberg, Olof Reinhold 25, 179, 406

Sjöberg, Vilhelm 179

Sjöblom, Ines 143

Sjöblom, Johan Alex 48, 69

Sjöblom, R. J. 47

Sjöstrand, Carl 423

Sjöström, Konstantin 155, 198, 206, 403

Skog, Vera 156

Skott, Fredrik 147, 369

Slotte, Kristian 131, 174, 223, 287, 403

Slotte, Peter 220, 231, 234, 399, 401–403

Smeds, Isak 25, 37, 38, 47, 67, 200, 202, 205

Snellman, Inga 358

Snellman, Johan Vilhelm 312, 431

Snellman, släkten 309, 430

Soldan, August Fredrik 20, 326

Solstrand, Per-Henrik 192, 215, 220, 221, 234, 402, 403

Solstrand, Väinö 27, 64, 70, 73, 75, 129, 153, 206, 291, 417, 420,

Sommar, C. O. 408

Sommardahl, Eivor 402

Sundström, Marie-Louise 352

Sprengtporten, G. M. 415

Spåre, Alfons 318–319, 424–426,

Spåre, C. G. 316, 318

Spåre, H. J. 262, 410

Stadius, Uno 50, 425

Stam, Per 410

Standertskjöld, Hugo 425

Steinby, Torsten 20, 21, 123, 124, 254, 259, 266, 269, 271–273, 275, 277, 279, 280, 293, 304, 325, 326, 327, 388, 389, 394, 400, 406–407, 409, 411–416

Stejskal, Maximilian 67, 110, 115–118, 120, 124, 130, 394

Stenbäck, Jakkus 424

Stenbäck, Lars 424

Stenlås, Niklas 414

Stenman, Adina 156, 162–167, 165, 397

Stenman, Åke 166

Stenvall, Alexis 308

Stenvik, F. Edv. 270, 279, 412, 414

Sternberg, Harriet 403

Stjernschantz, Göran 274, 414, 434

Stjernschantz, Torsten 65

Stockmann-Lindholm, Valborg 145, 396

Strandberg, Alfred 57

Strandberg, Einar 207

Strömberg, Berndt 81

Strömberg, Sigge 154

Strömborg, Ida 290

Strömborg, Johan Elias 267, 290, 338, 411, 431

Strömborg, släkten 366

Ståhl, Henrik 27, 38, 39, 41, 50

Stålarm, ätten 316

Sulkunen, Irma 406

Sund, Anders 163

Sundbäck, Svante 139, 141

Sundevik, Gertrud 179

Sundman, Filip 59, 67

Sundwall, F. W. 268, 411

Svanljung, K. R. 409

Svanström, Synnöve 361

Svedberg, Torsten 207

Svedlin, Anders 258

Svedlin, Thure 258

Svensson, Anderas Palearius 109, 393

Svensson, Anita 398

von Sydow, C. W. 145

Sylverstersson, Henrik 103

Synnerberg, Carl 64, 257, 260, 261, 271–273, 281, 283, 322, 329, 409, 415, 417, 421, 425, 426

Söderbäck, Pär 121, 394

Södergran, Edith 254, 263, 314, 315, 410

Södergrann, J. A. 139, 151, 396, 397

Södergård, Lisa 405–406

Söderhjelm, Elisabeth 409

Söderhjelm, J. O. 226, 421

Söderhjelm, Werner 314

Söderholm, Olle 181

Söderlund, Lennart 206

Takalo, Marina 185

Takolander, Alfons 27, 50, 51, 55, 66, 205, 211, 211

Tallberg, Hjalmar 153, 154

Tallqvist, J. O. 331, 430, 431

Tandefelt, Marika 266, 405

Tarkiainen, Kari 261, 406, 409, 410

Tavaststjerna, K. A. 316, 422

Taylor, Archer 86, 392

Tegengren, G. 421

af Tengström, J. M. J. 263, 268, 272

Tengström, Jacob 281, 406

Thesleff, Ellen 366

Thesslund, Thorsten 139, 141

Thors, Carl-Eric 142, 179, 213, 217, 221, 234, 257, 401, 421

Thors, Mårten 27, 41–43, 47, 48, 49, 57, 390

Thurman, Janne 27, 38, 40, 41, 49, 202, 390

Thölix, Birger 333, 430

Tiberg, Nils 121

Tigerstedt, Edvard Severin 270, 411

Tigerstedt, Karl Konstantin 271, 279, 333, 406, 412

Tigerstedt, Robert 412, 414

Tikkanen, J. J. 407, 412

Tillhagen, Carl-Herman 86, 130, 392, 395

Timonen, Senni 148, 396

Tingstad, Vebjørg 399

Toivanen, Pekka 194

Tommila, Päiviö 194

Topelius, Guy 305

Topelius, släkten 341, 363

Topelius, Zacharias 51, 281, 305, 307, 319, 336, 363, 372–273, 415, 423–427

Toppelius, Oscar 305

Torckell, J. 48, 61, 65

Troberg, Matilda 83

Träskman, Arthur 168

Tuderus, V. 270, 411

Turkka, Marja 187

Turunen, Reijo 182, 183

Törndal, Lovisa 88

Törnqvist, Gunnar 415

Törnqvist, Hugo 62

Törnudd, Alvar 267, 411

Ulfsparre, Anna Christina 389

von Ungern-Sternberg, M. 415

Valtavuo, Ritva (Valtavuo-Pfeiffer) 222

Veckman, lärare 116, 117

Vendell, Herman 48–49, 56, 118, 142, 205, 400

Vidberg, Maria 405

Vilhelmsson, Vilh. 69

Villstrand, Nils Erik 350, 408, 432

Virtanen, Leea 174

Virtaranta, Pertti 175

Waaranen, J. E. 406

Waenerberg, Thorsten 269, 290

Wahlforss, Vilhelm 314, 422

Wallensköld, Axel 105, 267, 411, 416

Wasenius, Gustaf Otto 363

Wasenius, släkten 363, 364

Wasström, Gunhild 152, 153, 155, 156, 169, 397

Weckström, Gunilla 193, 399

Weckström, Otto 167

Wefvar, Jakob Edward 38, 66, 68

Wegelius, Martin 43, 96

Weikar, J. 62

von Wendt, Ernst 270, 412

Wessman, V. E. V. 27, 62, 68, 73, 75, 80–86, 82, 92, 92, 108, 126, 128–130, 135, 142, 178, 202, 205–206, 392, 395

West, Monica 361, 434

Westerberg, Anna 404

Westerlund, Gärda 156, 157, 158, 397

Westermarck, Edvard 105

Westman, Ivar 136–138, 206

Westman, Kristin 404

Westman, Sten-Olof 411

Westrin, Theodor 272, 281–283, 415

Wexionius (Wexionius-Gyldenstolpe), Mikael 261, 415

Wibelius, Olof 319, 323

Wichmann, V. K. E. (Gånge Rolf) 314, 422

Wickberg, Nils Erik 365, 372, 434–435

Wickström, Elsa 156

Wickström, Wilhelmina 83

Wide, Camilla 405

Widén, Gustaf 399

Wiik, Barbro 405

Wiklund, Henry 434, 435

Wiklund, K.B. 417, 424

Wikman, Karl Robert Villehad (K. Rob. V.) 24, 75, 80, 85, 86, 90, 91, 93–95, 105, 107–111, 118, 124, 128–132, 134–135, 141, 145, 389, 392–396

Wikström, Holger 207, 208

von Willebrand, Reinhold Felix 64, 118, 273, 329, 412, 418, 421, 431

Wilskman, Atle 421

Winberg, Adolf M. 206

Wirberg, Fredrik 37

Wirtanen, Atos 263

Wolf-Knuts, Ulrika 174

Wrede, Johan 253, 254, 258, 263, 283, 299, 300, 303, 305, 306, 306, 310, 315, 317, 341, 345, 350, 406, 408, 410, 415, 420, 421, 423, 425, 427, 434, 435

Wrede, Rabbe Axel 56

Zilliacus, Ebba 143

Zilliacus, Henrik 299, 303, 420, 421

Zilliacus, Kurt 143, 144, 144, 145, 149, 152, 153, 155, 167, 192, 214–223, 217, 227, 229–231, 233, 234, 345, 396, 397, 399–401, 403, 404

Zola, Émile 165

Åberg, G. A. 33–34

Åström, Anna-Maria 186, 187, 193, 194, 195, 389, 398, 399, 404

Åström, Bernhard 360, 434

Åström, Sven-Erik 242

Öberg, Viktor 271

Öhrman, Ursula 302

Örnmark, Michaela 231

Österblom, Frans 54

Österlund, Annie 207

Österman, Annika 397

Östman, Jan-Ola 405

Upphovsrätt

© Författarna och Svenska litteratursällskapet i Finland 2014

www.sls.fi

Detta verk är licensierat under Creative Commons Erkännande-Ickekommersiell-IngaBearbetningar 4.0 Internationell (CC BY-NC-ND 4.0).

Omslag Antti Pokela/SLS

UDK 930.25

Tryckt utgåva ISBN 978-951-583-258-0

E-bok 1.0.1 ISBN 978-951-583-348-8, http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-348-8

Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland

ISSN 0039-6842 (tryckt)

ISSN 2490-1547 (digital)